Jo Spain 

Pod povrchem 

Originální název: Beneath the Surface 

Vydáno u Quercus Publishing Ltd, An Hachette UK company, 

London, UK 2016 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2016 Jo Spain 

The moral right of Joanne Spain to be identified as the author of this work has been asserted in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act, 1988. 

Translation © Marie Dupalová, 2022  © Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978–80–279–0686–4 (epub) 

ISBN 978–80–279–0687–1 (mobi)

Pro Isobel, Liama, Sophii a Dominica 

Slovníček 

Slovníček pojmů z irštiny (irské gaelštiny)

Dáil Éireann – Dolní (hlavní) komora irského parlamentu 

Seanad Éireann – Horní komora irského parlamentu (Senát) 

Oireachtas – Celý dvoukomorový parlament 

Taoiseach – Předseda vlády 

Teachta(í) Dála – Poslanec/poslanci 

Chara – Drahý přítel 

Poznámka autorky 

Tato kniha je fikce. Příběh je smyšlený a podobnost se skutečnými osobami či místy je čistě náhodná.

Prolog 

Smrt 

Brzy zemřu.

Vím to stejně jistě, jako vím, že zemřít nechci.

Nesnesu to. Nesnesu představu, že svoje holky opustím, že už je znovu neuvidím.

Kathryn se z toho nikdy nevzpamatuje. Nám dvěma se navzdory všemu podařilo to, čeho většina manželských párů nikdy nedocílí. Jsme pořád stejně zamilovaní jako v den, kdy jsme se poznali. Moje krásná, vtipná a laskavá Kathryn.

A Beth. Moje maličká dceruška. Ta dokonalá novost její kůže. Vůně těch jemných vlásků. Její baculatá ručička, kterou mě drží za prst tak pevně, jako by mě už nikdy nechtěla pustit. Je mojí součástí, ale nikdy mě nepozná. Lidé jí budou říkat, že jsem ji miloval, ale ona nikdy nepochopí, jak moc. Nikdy se nedozví, že ta drtivá vlna lásky, kterou jsem pocítil, mi způsobila téměř fyzickou bolest. Když jsem Beth poprvé choval, nemohl jsem přes obrovský knedlík v krku ani promluvit. Kathryn se smála. Nikdy předtím jsem před ní neplakal, a ten den mi tekly slzy štěstí.

Pláču i teď.

Možná jsem měl vědět, že to zajde takhle daleko. Proč jsem si neuvědomil, že hraju ruskou ruletu nejen se svou vlastní budoucností, ale i s budoucností své rodiny?

Padám do studené náruče anděla. Fotografie mi vypadnou z ruky a rozletí se po podlaze.

Moje páka. A zároveň i moje zhouba. Teď znamenají tak málo.

Dal bych cokoliv za to, abych mohl vrátit čas a být se svými děvčaty, abych je mohl obejmout a pevně je přivinout ke svému láskou překypujícímu srdci.

Protože až ve chvíli, kdy už je příliš pozdě, mi dochází, že na ničem jiném nezáleží.

Tělo se mi svíjí v agónii. Pokouším se ještě otočit hlavu.

Chci svému katovi pohlédnout do tváře. Kdo je tenhle člověk, který mě o všechno připraví?

Je to krutý trest. Já přece ohrožoval jen něčí kariéru, ne lidský život. Tohle není fér.

Budu prosit. Budu lkát a bědovat a možná, že mě zachrání Boží zásah. Snad mi mou naivitu a aroganci odpustí. Snad mě tento anděl neodnese do nebe, ale někam, kde mi pomůžou a kde budu moct bojovat o život. Budu bojovat kvůli nim dvěma, kvůli Kathryn a Beth.

Ale všechna naděje na záchranu se vytratí ve chvíli, kdy útočníka uvidím.

Mé rty se s námahou snaží zformovat slovo. Není to „prosím“. Není to „přestaňte“.

Je to… „Proč?“

A pak vidím a zároveň nevidím svůj konec. Nemám žádnou šanci na vykoupení.

Teď zemřu.

Pomalu mi namíří zbraň do tváře a vystřelí druhou kulku.

Ta mě zabije.

Dohoda 

„Už je to hotové?“

„Tohle už jsme přece probírali. Já svému závazku dostojím.“

V rohu místnosti neodbytně odbíjejí nádherné staré skříňové pendlovky a oznamují tak pozdní večerní hodinu. Kromě nich je všechno tiché. Jiné části rozlehlé budovy nadále žijí a hemží se lidmi, kteří si jdou každý po svém a přítomnosti těchto dvou mužů a předmětu jejich rozhovoru si vůbec nejsou vědomi.

Atmosféra mezi nimi je napjatá, snad až tíživá.

Obchodník se postaví a z křišťálového dekantéru si nalije druhou sklenku brandy. Alkohol na něj nemá výrazný vliv. Je zvyklý všechno konzumovat nadměrně. Nebyl takový vždycky. Jako dítě nebyl ani nejstarším sourozencem, neustále káraným a napomínaným, jak to u prvorozených vždy bývá, ani hýčkaným a rozmazlovaným nejmladším potomkem, který se věčně těší lásce mnoha starších rodinných příslušníků. Obchodník byl odjakživa tichým prostředním dítětem, jehož si zpravidla nikdo nevšímá. Někdo by mohl říct, že všech úspěchů dosáhl díky své touze po pozornosti. To by se ovšem mýlil. Obchodník již v raném věku zjistil, že ho zájem a uznání ostatních netěší zdaleka tolik jako odměny, které mu úspěch přináší.

Pozvedne uzávěr od dekantéru k nízko pověšenému lustru. Světlo přes dokonale vyřezaný křišťál vrhá třpytivé obrazce a různobarevné drahokamy, jež tančí po policích knihovny zatížených skvostně rozmanitou sbírkou moderních i historických svazků. Uzávěr nedbale upustí na mahagonový bar a zvedne sklenku s brandy k ústům. Vdechne lihovinu mezi rty a cítí, jak mu stéká po zadní straně hrdla. Koňak Henessy Paradis. Výtečný, ale k prvotřídnímu má daleko. Zdá se, že eura daňových poplatníků stačí na střední luxus, ale na nejvyšší kvalitu už ne.

„Ptal jsem se, jestli to je hotové.“ Obchodník promlouvá rázným, ostrým a neústupným tónem.

Sedící muž se chladně usměje a pokouší se vypadat klidně, nenápadný třes jeho pravé ruky však svědčí o něčem jiném.

„Podívejte, copak jsem vám doteď dal nějaký důvod k obavám? Všechno je pod kontrolou. Zatím žádné potíže neočekávám, nepodceňujte však to, o co se tady pokouším. Víte, co by se stalo, kdyby tahle informace prosákla ven a někdo by to nepříjemně překroutil? Kdyby lidé věděli, o co se společně snažíme, a mně se ta situace vymkla z rukou? Pak se už nebavíme o pádu jednoho ministerstva. Tohle by mohlo položit celou vládu.“

Obchodník neodpoví ihned. Nakloní tekutinu ve sklenici a se zaujetím si prohlíží její barvu. Příjemný, medově zlatý odstín.

„Nebuďte tak dramatický,“ odbude ho lhostejně. „Vlády vznikají a zanikají pořád. Obchod pokračuje i bez nich.“

„Mně ale nepřijde přehnaně dramatické vás upozornit na to, že pokud vše nevyjde podle plánu, mohl byste přijít o miliony. Jiná vláda by pro vás nemusela mít takové… pochopení.“

„O tom vašem pochopení jsem ještě neviděl jediný důkaz. Vaše vláda je u moci už devět měsíců, a moje společnost přesto nadále čelí negativní publicitě. Slíbili jste mi, že mým činnostem umožníte hladký průběh. Proč to trvá tak dlouho?“

Tázaný muž se snaží potlačit tik v oku, který o sobě užuž dává vědět. Tenhle příznak vyčerpání by byl jasnou známkou slabosti. Jeho roztřesené ruky si druhý muž již nepochybně se znepokojením povšiml.

Ten třes ovšem nemá se stresem nic společného. Nechal obchodníka, aby nalil skleničku brandy i jemu.

Pět let, tři měsíce a dvanáct dní na suchu. Je to zkouška. Nenapije se, ale to pokušení… Je s ním vždy a všude, ťuk, ťuk, oťukává ho a dožaduje se pozornosti. Je to nikdy nekončící bitva touhy a vůle. A ve chvílích, jako je tahle, kdy si sahá na dno, ho ten boj stojí nesmírné úsilí.

„Přibližně za týden bude nový zákon předložen sněmovně, která ho rychle schválí,“ ujistí muže. „Vše pokračuje podle plánu, a pokud se objeví jakékoliv nečekané drobné problémy, vyřešíme je. Okamžitě.“

Touha vypít celý dekantér brandy na jeden lok sedícího muže v tu chvíli málem přemůže.

Jedna komplikace už totiž nastala, komplikace natolik neočekáváná, že když mu ji před pouhými několika dny hodili do klína, zastihla ho zcela nepřipraveného.

Bez celé téhle krize a téhle schůzky by se rozhodně obešel. Osobní život se mu hroutí pod rukama. Brzy možná přijde o jediného člověka, který pro něj na tomto světě znamená úplně všechno, a proto mu obchodník a jeho požadavky už nepřipadají zdaleka tak důležité jako dřív. Muž spolkne zoufalý povzdech. Momentálně mu nezbývá nic jiného než své osobní záležitosti odsunout na druhou kolej. Novou překážku obchodníkova plánu překoná. Ať to bude stát cokoliv. Nedopustí, aby veškerá jeho tvrdá práce a zanedbávání všeho ostatního přišly vniveč.

Minimálně tím si je naprosto jistý.

Druhý muž si ho prohlíží děsivě pronikavým pohledem a on se před ním cítí být nahý. Ne, je to ještě horší. Cítí se být průhledný.

„V to doufám,“ odpoví obchodník konečně. „Protože pokud pro mě nedokážete získat to, co chci, najdu si někoho, kdo to zvládne. Je vám to jasné?“

Sedící muž se zahledí do sklenice zlatavého nápoje. Jeho opojná, sladká vůně mu stoupne do hlavy a pokouší ho. Ruka se mu potí a sklenice se zdobnými rýhami mu málem vyklouzne z dlaně.

„Nad slunce jasné,“ přisvědčí.

Hodiny nadále tikají a odpočítávají vteřiny zbývající do vraždy.

Lov 

60, 59, 58, 57… 

Muž odpočítává ubíhající minutu a prsty přitom bubnuje do stolu. Tělo má napjaté a zběsile oddechuje. Hučící tiskárna za ním šnečí rychlostí chrlí fotografie, které muž potřebuje. Když se na chvíli zastaví, aby se zkalibrovala, a on si uvědomí, že celý plán může zhatit směšná, neplánovaná technická závada, málem se zastaví i jeho srdce.

50, 49, 48, 47…

Už to skoro bude. Na stole leží otevřená kartonová složka, prázdná a připravená na kořist. Poslední fotografie, stále zobrazená na obrazovce počítače, upoutá mužovu pozornost. Ten pocítí vlnu hanby a rozpaků a žaludek se mu obrátí zhnusením nad vlastním plánem.

Začne fotografie přetahovat na USB disk zapojený z boku do počítače.

35, 34, 33, 32…

Předposlední stránka vyklouzne z tiskárny ven. Už jen několik málo sekund a bude mít všechny.

A pak zaslechne ten zvuk. Nezaměnitelný hukot výtahu na konci chodby. Když hučení ustane, muž zkamení. Výtah dojel do cíle a dveře se otvírají. Na tomto patře.

Teď nesmí ztratit ani vteřinu. Nechce, aby ho někdo chytil, a cítí, že mu hrozí nebezpečí. Rychle se postaví a přitom shodí na podlahu vratký štos papírů.

„Sakra!“

Slovo mu uklouzne nechtěně, ale naštěstí také tiše. Muž drapne všechny výtisky a nacpe je do složky. Každý centimetr jeho těla je samým stresem napjatý.

Už je to tady. Tiché cvaknutí dveří otevírajících se v dáli. Uběhne několik vteřin a pak se ozve zvuk dalších dveří, tentokrát o něco blíž. Netuší, jak k tomu došlo, ale v kostech ví, že ho ten člověk hledá.

Ta osoba systematicky prochází každou kancelář na této chodbě. To mu dává možnost se na chvíli zamyslet. Snaží se naplánovat svůj útěk. Tahle místnost se skrývá za předposledními dveřmi. Dvoukřídlé dveře na bližším konci chodby jsou zamčené, těmi se na schodiště dostat nemůže. Bude muset odejít stejnou cestou, kterou přišel, což znamená přímo naproti člověku na chodbě. Situace má tak jednoduché řešení, které ho málem nenapadne. Z této kanceláře vedou spojovací dveře do té sousední a dá se předpokládat, že právě do ní vejde pátrač jako první. Zatímco se bude přesouvat k této kanceláři, skrytý muž bude mít šanci proklouznout do vedlejší místnosti a odtud se dostat na chodbu. A pokud se ho opravdu někdo pokouší chytit, může mu zkusit utéct. Snad ho špatná noha nezradí. Od té nehody sice ještě necvičil, ale na několik minut mu jistě poslouží adrenalin.

Už teď cítí, jak mu proudí žilami.

Jakmile se dveře vedlejší kanceláře otevřou, přitiskne si složku k hrudi. Chvíli čeká, dokud neusoudí, že pátrač vedlejší místnost vyhodnotil jako prázdnou, a pak podnikne úhybný manévr.

Správný moment neodhadne jen o vlásek. Lovec se pohybuje rychleji, než si myslel. Dveře kanceláře se otevřou právě v ten moment, kdy se do sousední místnosti přesouvá.

Vrhne se na něj rozmazaná postava, jejímž jediným úmyslem zjevně je ohrozit ho a ublížit mu. Muž zpanikaří, spojovacími dveřmi vrazí do svého pronásledovatele a prchne. Vyřítí se na chodbu vystlanou kobercem a hrne se po ní tak rychle, jak mu oslabené tělo umožňuje. Složku svírá tak pevně, až mu na rukou zbělají klouby.

Doběhne k výtahům. Jeden je mimo provoz, toho si ostatně všiml už na cestě sem. Druhý musel v tomto patře chvíli čekat a následně se vrátit zpět na stanoviště v přízemí. Zavolat si ho už nestihne.

Je nucen udělat rychlé rozhodnutí. Rozrazí protipožární dveře, vrhne se na schodiště a běží dolů, schody přitom bere po dvou.

Spěch na schodech se ukáže být druhou věcí, která se mu vymstí. O dvě patra níž se pod ním špatná noha podlomí a muž se skutálí šest schodů dolů. Leží na odpočívadle mezi poschodími, s vyraženým dechem, ale bez vážnějších zranění. Ruku si pořezal o třísku trčící ze zábradlí, pálivou bolest však skoro necítí. Zůstane tam ležet do chvíle, než uslyší, jak se protipožární dveře o dvě poschodí výš znovu otevřou.

Musí sebou pohnout.

S obtížemi se postaví a běží dál. Neohlíží se, nechce vidět, co je za ním.

Vynoří se uprostřed rozhlehlé jednoprostorové kavárny. Už tam skoro bude. Přístupovou kartu do podzemního tunelu má připravenou v ruce. Jakmile se dostane za tyto dveře, bude muset uběhnout posledních pár stovek metrů a bude zpátky v zalidněné části budovy. Nebo by se snad měl vrátit nahoru do přízemí? Nemusí se přece vracet stejnou cestou, kudy přišel. Bude už nahoře zamčeno? Je možné, že tam bude někdo z vrátných?

Nedokáže uvažovat jasně.

A vůbec, co ho to napadlo? Proč se rozhodl takové riziko podstoupit?

Protože nechápal, jaké nebezpečí mu hrozí.

Teď už mu možné následky jeho činů připadají děsivě očividné.

Dveře do tunelu jsou otevřené a jejich křídla jsou zapřená o dva hasicí přístroje, které tam předtím nebyly. Nepozastaví se nad tím, co to asi znamená, jen dál utíká tak rychle, jak mu to zesláblé a nespolehlivé tělo dovolí.

V dáli před ním se tyčí velká socha, krásný kamenný anděl, který se mu uprostřed této osamělé a praktické chodby vždy zdál být podivně nepatřičný.

Muž ví, že ho lovec dohání. Vlasy se mu samou hrůzou ježí na krku.

Kdyby se ho někdo zeptal o trochu dřív, bez okolků by prohlásil, že se složky s fotografiemi vzdá jedině, pokud mu ji vypáčí z chladných, mrtvých rukou. Byl odhodlaný svůj plán dotáhnout až do konce, děj se co děj. Teď má sto chutí výtisky hodit za sebe a zakřičet: „Tady, vezměte si je, hlavně mě nechte na pokoji!“

Doběhne až k soše, když náhle uslyší tlumené prásknutí a ucítí pronikavý bílý žár. Bolest se mu rozstřelí po celém těle a ochromí mu nohy, záda, paže.

Ne však mysl. Stále si je vědom úplně všeho. V tento okamžik si naprosto přesně uvědomuje, kolik toho nechal náhodě a o co kvůli tomu přijde.

Padne vpřed do otevřené náruče sedícího anděla. Složka mu vyklouzne z roztažených prstů a kompromitující fotografie se rozletí po podlaze.

Muž se ve smrtelných bolestech otočí, aby se na útočníka mohl podívat.

Vyvalí oči a ústa se mu ve snaze promluvit bezhlesně otevřou a zase zavřou.

„Proč?“

To jediné slovo se mu podaří vyslovit, než vrah znovu pozvedne zbraň a vystřelí druhou kulku, tentokrát mířenou na jeho hlavu.

Zeleného kamenného anděla a červenou stěnu za ním potřísní krvavé stříkance. Tělo se sesune k zemi. Muž je na místě mrtev.

Lovec spustí ruku se zbraní k tělu. Na okamžik se zamyslí. Pak opatrně obejde kaluže krve rozlévající se po žulové dlažbě, nakloní se k tělu a všechny upuštěné fotografie posbírá.

Jakmile je práce hotová, vrah se otočí a rozběhne zpět k výtahu. Vrátí se do kanceláře, k počítači se zapomenutým USB diskem.

Jediným zvukem, který se opuštěnou chodbou rozléhá, je pomalé a klidné odkapávání krve. Kaluž na podlaze se odráží ve zbývajícím oku mrtvého muže.

Uvězněna mezi jeho tělem a sochou leží jedna z fotografií, které události posledních minut uvedly do pohybu.

Fotografie, která spadla pod padající oběť. Stránka, jíž si vrah nevšiml.

Kapitola 1 

Vyšetřování 

Pátek, 23:30, Dublin 

Tak tohle byla naprostá katastrofa.

Detektiv seržant Ray Lennon zavřel oči a zvedl tvář ke sprchové hlavici, aby z něj horká voda mohla smýt stres z uplynulého večera. Teplá sprcha mu zahřála ztuhlé klouby, které stihly po cestě domů na lehkém podzimním deštíku prochladnout.

Namydlil si hruď a břicho a všiml si při tom, jak se jeho tělo proměnilo. V poslední době zhubl. Málo jedl a trochu moc cvičil, jenže pohyb mu sloužil jako rozptýlení od úzkosti, kterou poslední rok cítil.

Ray původně na žádné rande jít nechtěl, Michael Geoghegan ho však obelstil. Jeho kolega detektiv, nejspíš omámený vlastním rodinným štěstím, si za cíl stanovil zbavit svět všech svobodných lidí a tentokrát si za oběť vybral právě Raye. Michael a jeho žena Anne ho přinutili kývnout na večeři ve čtyřech společně s jednou Anninou nezadanou kamarádkou, oni sami ale účast na poslední chvíli odřekli. Vlivem jejich emočního vydírání a vlastního smyslu pro povinnost se Ray v 19:55 ocitl sám před restaurací a čekal na rande naslepo.

Žena se ani pořádně neomluvila za to, že dorazila s půlhodinovým zpožděním, nezdvořile okřikla servírku, která jim věšela kabáty (což bylo neodpustitelné), a pak začala luskat prsty a dožadovat se vinného lístku, z nějž si objednala tu nejdražší láhev. Ray normálně nebyl na jídlo nijak háklivý, ale když jeho společnice oznámila, že svůj filet mignon za 35 euro chce „pokud možno zpopelnit, nemám zájem, aby na mě z talíře ještě bučel“, byl už rozhodnut, že pokud se zdrcená obsluha odhodlá ji z restaurace vykopnout, rád se postaví na jejich stranu. Byla přitažlivá, jinak ale neměla vůbec co nabídnout, ani humor, ani slušné vychování, a dokonce se ani nenabídla zaplatit polovinu účtu.

Michael to od něj ráno schytá. Ray byl možná osamělý, ale tahle dívka byla nezadaná z dobrého důvodu. A ne, rozhodně pořád nemyslel na… no, o tom raději ani nemluvit.

Ano, možná měl poslední dobou s randěním problémy. Jenže v poslední době nepotkal žádnou ženu, která by ho jakýmkoliv způsobem přitahovala.

Před očima se mu samovolně objevila tvář detektiv seržantky Laury Brennanové, jedné z jeho kolegyň. Ona mu vždy uměla vykouzlit úsměv na rtech, s ní se dokázal uvolnit a být sám sebou.

Jenže to nešlo. Vždyť spolu pracovali. Do takového vztahu už se nikdy nepustí.

Ne po tom, co se stalo minulý rok.

Sáhl po lahvi se šamponem. Byl mu vlastně k ničemu, z tmavých vlasů ostřihaných na ježka mu stekl hned, jak ho na ně nanesl. Zatímco si vyklepával vodu z uší, uvědomil si, že mu v ložnici zvoní mobil.

Srdce se mu na chvíli zastavilo. Už byla skoro půlnoc. To neutuchající vyzvánění mohlo znamenat jen jedinou věc. Volali mu z práce.

Vypnul vodu a obtočil si kolem pasu ručník.

Posledních pár dní byl relativně klid a celý jejich tým za to byl vděčný. Rayův šéf, detektiv inspektor Tom Reynolds, si právě užíval tvrdě vydřenou dovolenou, kterou s manželkou už zoufale potřebovali. Pod hrozbou smrti svůj tým zapřísahal, že ho během prodlouženého víkendu nebudou kontaktovat. Na dovolenou odjeli teprve před čtyřiadvaceti hodinami.

Ray vešel do ložnice a zarmouceně pohlédl na prázdnou a pečlivě ustlanou manželskou postel. Nechtěl ani přemýšlet nad tím, kdy ji s ním naposledy někdo sdílel.

S tímhle večerem to šlo od deseti k pěti. Na displeji mobilu blikalo osobní telefonní číslo detektiva vrchního superintendanta Seana McGuinnesse, vedoucího Národního úřadu kriminálního vyšetřování. Úřad zahrnoval mnoho různě specializovaných odborů, mezi nimi i odbor pro řešení vražd vedený Tomem Reynoldsem.

Ray se uklidnil a pozdravil vedoucího tónem, který naznačoval, že se jako poslušný zaměstnanec stále ještě v pátek večer moří u pracovního stolu a rozhodně nestojí úplně mokrý uprostřed ložnice jenom v ručníku.

„Aha, tady vás máme. Jak jste to hned nezvedal, říkal jsem si, jestli doma náhodou nemáte nějakou slečnu. Když máme ten víkend.“

Ze sluchátka zahřměl McGuinnessův silný přízvuk, podle nějž bylo každému hned jasné, že superintendant pochází z hrabství Kerry.

„No, já jsem vlastně…“ začal Ray.

„Ani se mě nesnažte přesvědčit, že tam máte společnost, synku. Už deset minut na vás dole čeká auto. Měl byste si pořídit závěsy, Willie Callaghan k vám má skvělý výhled.“ Rayovi spadla čelist. Přes žaluzie na okně, které před sprchou zapomněl zavřít, se podíval z přízemního bytu ven. Auto uviděl stát na druhé straně trávníku před svým bytovým domem. Utáhl si ručník kolem pasu a zčervenal jako pivoňka. To jsou ale zvrhlíci.

„Co pro vás můžu udělat, pane?“

„Dobře, žerty stranou. Tohle je vážná věc, hochu. Potřebuju, abyste mi sehnal Toma.“

„Ale on je…“

„Já vím. A má vypnutý mobil. Potřebuju, abyste dojel do toho hotelu, kde jsou ubytovaní, a přivezl ho zpátky do města. Dojel bych tam sám, ale mám strach z jeho ženy.“

„A opravdu myslíte, že bych to nezvládl bez něj?“ dělal si Ray marné naděje.

McGuinness se odmlčel a pak promluvil tichým a smrtelně vážným hlasem.

„Ne. Dojeďte pro Toma a potom oba přijeďte k Leinster House. Já už jsem na cestě. Vyberte nějaké dva reprezentativní lidi z vašeho týmu a pošlete je tam za mnou.“

Ray se překvapeně nadechl.

Palác Leinster House byl sídlem irského parlamentu neboli Dáil Éireann.

„A nemohli bychom zavolat do toho hotelu?“

„To už jsem zkoušel, detektive. Odmítli mě přepojit na jeho pokoj, a to i poté, co jsem na ně zkusil: ‚Víte vůbec, kdo já jsem?‘. Děsí mě, kam tahle země směřuje. Musíte tam dojet a pohrozit jim odznakem.“

„Dobře. Můžu se zeptat…“

„Nejlepší bude počkat, až dorazíte do areálu Leinster House. Vyřiďte Tomovi, že mě to mrzí, ale tahle situace nemá obdoby. Musí se vrátit.“

McGuinness zavěsil.

Ray dál držel telefon u ucha a myšlenky mu v hlavě divoce vířily.

Je možné, že někoho právě zavraždili v sídle irského parlamentu?

Kapitola 2 

Sobota, 00:30, Wicklow 

Tomuhle se říká život.

Detektiv inspektor Tom Reynolds seděl na balkoně hotelového pokoje a obdivoval nádhernou krajinu hrabství Wicklow. Měsíčním světlem zalité kopce pokryté lesy a poli si přezdívku „Zahrada Irska“ rozhodně zasloužily.

Zapnul si flísovou bundu až ke krku, aby se tak ochránil před chladným, štiplavým vánkem, a znovu si potáhl z doutníku. Dlouho už venku sedět nebude. Podzim byl zatím sice nezvykle mírný, ale k večeru už začínala být poměrně zima, a ten den navíc skoro celou dobu pršelo. Tom ve svých devětačtyřiceti letech pořád překypoval zdravím, ale v posledních letech si začínal všímat tichého vrzání v kloubech a náznaku slabosti v kolenou. Byl také o něco náchylnější k různým bacilům a virům a donutit se ráno zvednout z vyhřáté postele bylo den ode dne náročnější.

Byl si až nepříjemně vědom toho, že tělo ho pomalu začalo zrazovat přesně ve stejnou dobu, kdy se mu v uhlově černých vlasech objevily první stříbrné pramínky. Možná se mu tím příroda snažila sdělit, že všechno na světě se nakonec obrátí v prach. Dokonce i jeho zelené oči se zdály být každým rokem o něco vybledlejší a soudě podle toho, jak daleko od očí si musel každé ráno držet noviny, nejspíš na něj v blízké budoucnosti čekaly i brýle na čtení.

Tom nejprve do Wicklow vůbec jet nechtěl. Navrhoval manželce, aby se na prodloužený víkend vypravili někam do zahraničí, třeba do Paříže nebo do Říma. Louise však trvala na tom, že musí zůstat v dojezdové vzdálenosti od jejich dcery Marii a maličké vnučky Cáit.

Tom se s ní nehádal, a když navrhla vydat se na dovolenou do sousedního hrabství, držel jazyk za zuby. Vlastně mu bylo jedno, kam pojedou, hlavně aby byli spolu a aby se mohl pro jednou pořádně vyspat.

Cáit bylo pět měsíců, ale pořád se několikrát za noc budila. Maria, která nedávno oslavila dvacáté narozeniny, s nimi stále žila pod jednou střechou. Být dědečkem Toma náramně bavilo, méně mu však vyhovovala role pseudorodičů, do níž je Louise oba dva nutila. Samozřejmě neměl nic proti tomu, aby Marii s miminkem pomáhali. Otec dítěte, její spolužák z vysoké, se ukázal být jedním velkým zklamáním, Maria byla tedy prakticky vzato svobodnou matkou. Tomovi se ovšem zdálo, že si na sebe Louise bere až moc velkou část zodpovědnosti. Dokonce se rozhodla přerušit doktorské studium anglické literatury, do nějž se pustila těsně předtím, než Maria otěhotněla.

Zavrtěl hlavou. Takovými negativními myšlenkami si nenechá zkazit večer. Dnes s Louise prožili úžasný den. Nejprve se prošli úchvatnými zahradami starého šlechtického sídla Powerscourt Estate v předhůří Wicklovských hor, v podvečer se pak ubytovali v hotelu v horském údolí Glen of the Downs a přesunuli se do hotelové restaurace, kde si vychutnali skvělou večeři o pěti chodech.

Tom se usmál. Prý Paříž nebo Řím! Kam se hrabou na irský venkov, pomyslel si.

Odložil doutník do popelníku, aby mohl dohořet, postavil se a nadechl se nočního vzduchu prosyceného vůní vlhkého říjnového listoví. Ráj na zemi. Ale teď už bylo načase jít se přitulit k manželce.

Opatrně zavřel posuvné dveře do jejich apartmá a po špičkách došel k manželské posteli. Louise usnula s rozsvícenou lampičkou a rozečtenou knihou v rukou. Četla nějaký fantastický americký thriller nabitý akcí a zevšeobecňujících výroků o světové politice, který si nejspíš vybrala jen proto, aby si na něj pak mohla stěžovat. Dlouhé hnědé vlasy měla rozprostřené na polštáři za sebou a tmavé řasy jí odpočívaly na hebkých, smetanově bílých tvářích. Obraz spící Šípkové Růženky mírně kazilo pouze její hlasité zařezávání způsobené polosedem, kvůli kterému jí brada spadla k hrudi, když během čtení usnula. Tom zrovna opatrně vyprošťoval knihu z jejího sevření, když se na nočním stolku vztekle rozdrnčel telefon.

Tom i Louise sebou polekaně cukli a román se sesunul na podlahu.

„Zatraceně, Tome!“ okřikla ho, než si uvědomila, co ji ze spánku probudilo.

Tom váhal. Telefon zvonil dál.

„Mohla by to být Maria?“ nadhodila Louise.

„Ta by zkusila nejdřív tvůj mobil.“

Oba věděli, co to zvonění znamená. Pokud jim nevolali z recepce, že hotel postihla nějaká přírodní katastrofa (Tom skrytě doufal, že v některém z pokojů hoří), musela to být jedině práce.

To ho ani trochu nepotěšilo. Naprosto jasně recepčnímu řekl, že si nepřeje, aby mu do pokoje přepojovali jakékoliv externí hovory, a vlastní mobil měl vypnutý.

Zvedl sluchátko k uchu.

„Moc se omlouvám, že vás ruším, pane, ale dole u recepce čeká velice neodbytný gentleman. Je to údajně váš kolega. Hrozil mi, že mě zatkne, když váš pokoj nevytočím.“

Tom unaveně vydechl.

„To je v pořádku. Dejte mi ho.“

Omluvně se podíval na Louise. Ta se na něj na oplátku zamračila.

„Šéfe, tady Ray. Vážně mě to moc mrzí.“

„Rayi, pokud jsi mi nepřijel říct, že někdo zavraždil taoiseacha, koukej se otočit a vyrazit zpátky do Dublinu,“ štěkl na něj inspektor.

Nastala krátká chvíle ticha.

„No, jak bych to jen řekl…“

„Cože?“ Tomovi se na chvíli zastavilo srdce. „To si děláš legraci…“

„Totožnost oběti neznám, dostal jsem ale jasný příkaz vás vyzvednout a přivézt do Leinster House. Superintendant vzkazuje Louise, že se jí moc omlouvá.“

Tom zakryl mluvítko rukou.

„Leinster House,“ zašeptal.

Jeho manželka překvapeně zvedla obočí.

„Dej mi deset minut,“ řekl Tom do telefonu.

„Kdo umřel?“ zeptala se Louise okamžitě.

„To netuším. Ale pořád je to budova národního parlamentu. Kvůli ničemu jinému by pro mě McGuinness neposílal. Moc se omlouvám, lásko.“

Louise si rezignovaně povzdechla.

„A já myslela, že mě budíš proto, abys mě svedl.“

„To jsem taky chtěl. A pořád chci. Začínám si myslet, že na centrále mají nějakou hlásnou troubu, která začne houkat pokaždé, když po tobě zatoužím.“

Studené ruce jí položil na stále teplé rozespalé tváře.

„Škoda našeho krásného víkendu.“

„Tvého krásného víkendu. Já tu zůstávám. Dole mají wellness.“

Tom se posmutněle usmál. „Ráno ti zavolám. Nikdy nevíš, třeba už zítra budu zpátky.“

Louise si odfrkla. „Uděláš pro mě něco? Stav se doma a zkontroluj, jak se mají holky. Když budeš mít chvilku.“

Polkl.

„Co je?“ Přimhouřila oči. Pobízela ho, aby myšlenku vyslovil nahlas.

Neměl co ztratit. Víkend byl zkažený tak jako tak.

„Maria má k dispozici celý tým lidí, co jí tenhle víkend pomáhají, Louise. Ona je přece matka toho dítěte, musí se naučit zvládat věci sama.“

Popošel k židli pro oblečení, které na ni předtím odložil. Snažil se mentálně vyhnout nadcházejícímu útoku.

„Je to dvacetiletá svobodná matka, a k tomu studuje vysokou,“ zavrčela Louise. „Potřebuje veškerou pomoc, kterou jí můžeme nabídnout.“

Kdyby k Louise nebyl otočený zády, nikdy by si nedovolil obrátit oči v sloup. Neurčitě zabručel a soustředil se na oblékání. Louise začala říkat ještě něco dalšího, ale pak se zarazila. Možná si jeho mlčení vyložila jako známku souhlasu. Obrátil se k ní.

Ne. Tohle nebyla tvář spokojené ženy, která vyhrála hádku.

„Máš pravdu,“ řekl jako poslední zoufalý pokus zachovat mezi nimi mír. Pořád se ještě nepoučil.

Louise svraštila rty.

„Takže já budu muset domů jet tím tvým pochybným citroënem sama. Proč jsi musel to předchozí auto nahradit dalším mizerným modelem?“

Povzdechl si. Myslel si, že se mu podařilo situaci uklidnit, ale Louise se podle všeho odmlčela, jen aby doplnila munici. Toma nikdy nepřestalo udivovat, jak jeho manželka (a vlastně každá žena, kterou znal) dokázala během hádky bez nejmenšího zaváhání přeskočit od jednoho tématu k druhému. Už několik měsíců mu bylo jasné, že jeho nový citroën svým neustálým a nevysvětlitelným blikáním výstražných světélek dohání Louise k šílenství, ona však trpělivě vyčkávala na příležitost vmést mu to do tváře uprostřed hádky o něčem úplně jiném. Schovávala si křivdy jako zlaté nugety.

Bylo mu také jasné, že auto ji zdaleka tolik netrápí. Louise měla s Tomovým zaměstnáním téměř bezednou trpělivost, ale za posledních pár let na sebe a na podobné výlety měli jen žalostně málo času. Tom se tedy jejímu podráždění nemohl vůbec divit.

„Dovezu ho k mechanikovi, aby se na něj podíval.“ Tom se nahnul, aby ji políbil na rty, ale ona mu nastavila tvář.

„Hmm,“ zamručela s kamenným, vše snášejícím výrazem.

Od svádění k nelítostnému odmítnutí. Dovolená mu oficiálně skončila.

Kapitola 3 

„Kdybys měl vlastní ženu, Rayi, tak bys chápal, co tím muž myslí, když řekne, aby ho s manželkou nikdo nerušil. Tři dny. Žádal jsem jen o tři zatracené dny.“

Tomův řidič od policie, Willie Callaghan, se z předního sedadla srdečně zachechtal.

„Nech toho chudáka kluka na pokoji. Dokud je svobodný, můžeme si jeho prostřednictvím pořád užívat mládí. Má se podle tebe uvrtat do manželství až do smrti jen proto, že my dva jsme se už napálit nechali?“

Tom zabručel a zahleděl se z okna. Lítostivě sledoval, jak mu husté wicklowské lesy mizí před očima a nahrazuje je civilizace v podobě sídlišť po obou stranách hlavní silnice vedoucí zpět do Dublinu. Jako třešnička na dortu mu důsledkem několika sklenic vína, které vypil u večeře, začala třeštit hlava, což mu špatnou náladu ještě zhoršovalo.

„Šéfa si nevšímej,“ řekl Willie Rayovi sedícímu vedle něj a Toma při tom okázale ignoroval. „Nejspíš si dělal naděje na vášnivou noc. To se nám ženatým totiž moc často nepoštěstí. To ty si takové období sucha nedokážeš vůbec představit.“

Willie byl vysoký a hubený muž, kterému pomalu táhlo na šedesát. Byl to pohodový chlapík, ale zároveň gentleman každým coulem. Zevnějšek jeho uvolněnou povahu neodrážel. Uniformu měl vždy řádně naškrobenou, knírek úhledně zastřižený, řídnoucí vlasy pečlivě upravené a jemně voněl po deodorantu Old Spice. Byl jedním z Tomových nejoblíbenějších kolegů a přátel, nejen díky své klidné povaze, ale i suchému humoru a obrovské sbírce užitečných (a často i zbytečných) faktů.

Teď byla řada na Rayovi, aby se zasmušile zahleděl z okna, a mohl tak přemítat nad nedostatky svého milostného života.

Byla skoro jedna hodina ráno a silnice zely prázdnotou. Dojet do cíle jim trvalo asi jen hodinu.

V centru Dublinu to stále žilo. Posledních pár let zemi sužoval nepříjemný hospodářský pokles. Bylo to tak zlé, že se na vládní finanční instituce snesl triumvirát skládající se z Mezinárodního měnového fondu, Evropské komise a Evropské centrální banky. Ty na zemi uvalily přísný režim zvyšování daní a snižování stavů, byl však pátek večer a obyvatelé Dublinu, minimálně ti, kteří měli v kapse pár liber navíc, se snažili udržovat společenské vztahy. Většina hospod, klubů a restaurací, které všechno drancování a úsporná opatření přežily, se dokázala přizpůsobit potřebám zákazníků a upravila ceny na jídelních lístcích na konkurenceschopné hodnoty.

Ray sledoval, jak majitelé podniků vyhazují na ulici poslední prostopášníky. Kolem auta se potácely krásné dívky v krátkých sukních a botách na absurdně vysokém podpatku. Jejich sporý oděv byl posledním pozůstatkem léta, které již bylo minulostí. Jedna z mladých žen poslala směrem k oknu auta vzdušný polibek a pištivě se zasmála vlastní troufalosti.

„Pojedeme bránou na Merrion Street,“ oznámil Willie.

„Budeme se snažit udržet to celé pod pokličkou. Prozatím.“

Na ulici Merrion Street se nacházel zadní vchod do Leinster House a celého komplexu vládních budov. Inspektor si ovšem ani na vteřinu nenamlouval, že se události dnešního večera podaří udržet v tajnosti po jakkoliv dlouhou dobu.

U brány je přivítali dva uniformovaní policisté. Nechali jim zvednout závoru a vůz projel na asfaltové parkoviště podél přilehlého parčíku Leinster Lawn.

Tom již komplex navštívil několikrát, nikdy ho však nepřestávalo udivovat, jak je tato skupina budov v srdci hlavního města ve skutečnosti oddělená, nejen fyzicky, ale i metaforicky.

Leinster House byl původně vévodský palác, který v polovině osmnáctého století vystavěl James Fitzgerald, hrabě z Kildare a vévoda z Leinsteru. V roce 1922 se po irské válce za nezávislost a ukončení britské nadvlády stal sídlem parlamentu.

Okolo cesty viděli za hrazením na jedné straně parčíku budovu Přírodovědného muzea, na druhé zase Národní galerii.

„Je tu kavalerie,“ podotkl Ray a ukázal před sebe. Tom uviděl dvě nákladní auta pokrytá plachtovinou.

Vojenská vozidla. V rámci zabezpečení komplexu budov zde byly neustále přítomny armádní i policejní jednotky. Pokud však uvnitř areálu někoho zavraždili, musel být spuštěn protokol pro bezpečnostní hrozby nejvyšší úrovně.

Co inspektor pamatoval, Leinster House v minulosti nikdy teroristické hrozbě nečelil a ani Irsko jako takové nebylo na vrchních příčkách seznamu zemí, jichž se současné světové krize týkaly. Ale všechno je jednou poprvé. Willie projel okolo hlavního vchodu a zaparkoval naproti malé bráně v zakřivené stěně táhnoucí se na boku budovy. Tam už na ně čekalo uvítání. Tmavovlasý muž působil dojmem vojáka, podobně jako Willie, a na sobě měl elegantní uniformu podobnou úborům námořnictva. Byl urostlý a o něco tělnatější než inspektorův šlachovitý řidič. Nejspíš velitel bezpečnostní služby, odhadl Tom.

Leinster House disponoval vlastním bezpečnostním personálem, jehož povinností bylo zaručit bezproblémový chod areálu. S velitelem bezpečnostní služby dále spolupracoval hlavní zřízenec a také policejní kapitán, kteří zajišťovali interní zabezpečení a všeobecný provoz komplexu. K ruce dále měli oddíly gardistů a ozbrojených příslušníků armády, již se o Leinster House starali na plný úvazek.

Muž popošel dopředu, stiskl inspektorovi ruku a s chmurným výrazem ve tváři jí pevně potřásl. Působil jako člověk, který se nikdy nenechá rozhodit, dnešek byl ale podle všeho výjimkou.

„Shane Morrison, inspektore. Velitel bezpečnostní služby. Váš superintendant mě požádal, abych vás doprovodil. On sám je již s vašimi kolegy na místě činu.“

Mluvil hlubokým a chraplavým hlasem, který se k jeho vůdcovskému vzhledu hodil.

„Děkuji vám,“ odpověděl Tom. „Mám vás oslovovat oficiálním titulem?“

„Stačí pane.“

„Dobře. Došlo k činu v hlavní budově, pane Morrisone?“

Muž zavrtěl hlavou. „Ne tak úplně. Nikdo si nejsme úplně jisti, co dělal na tom místě, kde jsme ho našli. Půjdeme?“

Zavražděný byl tedy muž.

Morrison vedl celou skupinku rychle dovnitř, daleko od všech slídivých očí a dlouhoohniskových objektivů.

Tom a Ray za ním prošli branou a vydali se nahoru po kamenném schodišti. Když došli nahoru, ocitli se před moderní budovou, kterou od předního ani zadního průhledu Leinster House nebylo vidět.

„Tohle je budova LH2000,“ začal vysvětlovat Morrison tónem turistického průvodce. „Jak vás možná napadlo, do provozu byla uvedena v roce 2000 za účelem zřízení prostorů pro zvolené zástupce lidu a jejich personál. Má šest poschodí a sklepení, v němž se nacházejí jednací místnosti pro komise.“

Velitel bezpečnostní služby poklepal na skleněné dveře, za nimiž se pohotově zjevil zřízenec a odemkl jim.

Morrison na muže kývl hlavou a všichni svižnou chůzí pokračovali ke schodišti vedoucímu dolů za recepcí budovy. Za chůze jim dále vykládal o historii budovy LH2000 a popisoval její rozvržení.

„Po těchto schodech se dostaneme do prostorů kavárny, ale také k podzemnímu tunelu, který LH2000 spojuje s budovou Leinster House jako takovou. K tunelu přiléhá několik místností, jeho hlavním účelem ovšem je poskytnout teachtaí dála, našim poslancům, možnost se rychle dostat do sálu, když se například vede debata nebo probíhá hlasování. A právě v tunelu jsme ho našli.“

„Byli v této budově ještě nějací další lidé, když se oběť našla?“ zajímal se Tom.

Morrison zaváhal.

„Ne. Ale něco byste měli vědět. V jedné z přilehlých místností u tunelu běžně sídlí vojenská policie. Minulý týden se ale dočasně přestěhovali do náhradních prostor. Zrovna totiž pracujeme na vylepšení některých bezpečnostních opatření a opravujeme pár klíčových částí infrastruktury. Jejich základna se nachází v části budovy, kde je potřeba nainstalovat nové technologické systémy a předělat potrubní rozvody a vytápění. Rozhodli jsme se, že když tyto kanceláře přechodně vyklidíme, budou práce postupovat rychleji.“

Inspektor polkl. Na tomhle si média určitě smlsnou.

„Kdo tělo našel?“ zeptal se Ray, když došli na konec schodů.

„Jeden z našich zřízenců. Dveře, kterými jsme právě prošli, v devět hodin večer zamkli a předtím zkontrolovali všechna poschodí, aby se ujistili, že tam nikdo není. Jim, ten zřízenec, který ho objevil, si nechal na recepci tašku a šel si sem pro ni z hlavní budovy. Když procházel podzemním tunelem, narazil na tělo. Bylo to ve 22:45.“

Jejich rozhovor náhle přerušil dunivý výkřik.

„Tome! Děkuju, že jste přijel.“

Vrchní superintendant McGuinness se tyčil nad hloučkem lidí okolo sebe. Pak se před ním malá skupinka rozestoupila jako moře a on přišel inspektorovi stisknout ruku pevně jako svěrák a rázně s ní potřást.

„Tu ruku potřebuju na psaní,“ zašklebil se Tom. Obrovská síla jeho nadřízeného ho jako vždycky zaskočila. McGuinness ho ignoroval. Rodák z hrabství Kerry měl sice už před důchodem, ale na jeho působivě urostlém těle se čas téměř nepodepsal. Tom sám měřil sto osmdesát centimetrů, ale McGuinness ho ještě o skoro deset čísel přerostl.

McGuinness svou výšku a dunivý, hluboký hlas často využíval ve svůj prospěch. Lidé, kteří superintendanta neměli zcela v oblibě, často podotýkali, že by si takového člověka představovali spíš s rukou až po loket v březí krávě než jako vedoucího jednoho z nejdůležitějších odborů Garda Síochána, irské národní policie. Takoví lidé ho ale zásadně podceňovali. Tom a McGuinness se znali již dlouhá léta a byli dobrými přáteli. Inspektor znal i druhou stránku svého šéfa, důvtipného estéta s vášní pro kvalitní víno a klasickou hudbu, muže, který četl každý výtisk deníku The Guardian a dokázal přesně odcitovat řadu různých kapitol a veršů nejen z Bible.

McGuinness mohl kohokoliv, kdo ho považoval za uřvaného a natvrdlého venkovana, snadno strčit do kapsy.

„Nezdálo se mi, že bych měl na výběr, jestli přijet, nebo ne,“ odsekl Tom podrážděně.

„Hmm, to mě mrzí. Ale nemusím vám snad vysvětlovat, jak vážná tahle situace je. Zrovna mi volala zástupkyně komisaře. Jakmile se ta informace dostane ven, rozpoutá se učiněné peklo. Taoiseach už má nervy v kýblu.“

„Já to chápu,“ povzdechl si Tom. Vyšetřování vražd bylo dost náročné a ubíjející i bez všeho povyku, který s sebou tento případ přinese.

„Výborně. Tak tedy, pro začátek bych rád, abyste se setkal s Darraghem McNallym. Je to předseda Reformní strany. Promluvte si s ním, než forenzní dokončí ohledávání místa činu.“

Skvělé. Reformní strana byla v zemi aktuálně u moci. Tom ještě ani neviděl tělo a už se mu do vyšetřování začala míchat politika.

McGuinness ustoupil, aby mohl muži stojícímu opodál pokynout a představit ho. Drobný chlapík působil dojmem člověka, který skoro nespí. Pod zapadlýma očima se mu rýsovaly tmavé váčky. Obličej měl až na nešťastně umístěné znaménko na pravé tváři od přírody bledý a ve spoře osvětlené místnosti tedy vypadal obzvlášť vyzáble. Velkou část hnědých vlasů měl vypadanou a ty zbylé začínaly u kořínků šednout, což bylo nejspíš dalším důsledkem stresu spojeného s jeho prací.

„Inspektore Reynoldsi, jsem rád, že jste tady. Pověst vás předchází.“

McNally mluvil chraptivým hlasem a nervózně se ošíval.

Tom mu potřásl rukou a povšiml si přitom jeho zpocené dlaně.

„Znáte oběť, pane McNally?“ Muž přikývl.

„Ano. Nedokážu ani popsat, jak jsem z toho v šoku. Sotva se vrátil do práce. Před půl rokem měl autonehodu a málem zemřel. Začal pracovat doslova pár dní zpátky. Pořád to nedokážu pochopit.“

„Kdo to byl?“

„Ryan Finnegan.“

Tom na McNallyho zíral a čekal, co řekne dál. Druhému muži chvíli trvalo, než pochopil, že to jméno inspektorovi nic neříká.

„Ach, promiňte. Omlouvám se. Už tady pracuju nesmírně dlouho a občas zapomenu, že existuje i svět mimo tenhle areál. Ryan Finnegan byl politickým poradcem Aidana Blakea. Je to… tedy vlastně byl jedním z nejvýše postavených vládních poradců.“

Blake. Tohle jménu už Tom znal. Aidan Blake, ministr státních zdrojů a energetické účinnosti byl mužem okamžiku, nejoblíbenější osobností současné vlády a také jedním z nejmladších členů kabinetu. Byl zvolen tento rok po jasném vítězství Reformní strany. Předchozí vládnoucí strana o moc přišla kvůli svému špatnému hospodaření, ekonomické krizi a příchodu triumvirátu. Čekalo se, že pohledný, sebejistý, charismatický a energický Blake bude žhavým kandidátem na předsedu strany. Dokonce i Louise, která na televizní reportáže o politice zpravidla reagovala dlouhým povzdechem, se během voleb zmínila, že jí Blake připadá fascinující. Což u jeho manželky znamenalo, že se jí líbil.

„Asi chápete naše dilema, inspektore,“ pokračoval McNally. „Člověk Finneganova postavení zavražděný právě tady? To budí senzaci.“

Tom si všiml, že McNally použil slovo dilema. Nebylo by vhodnější tuto situaci označit za naprostou katastrofu? A že to „budí senzaci“? To znělo jako typická fráze nějakého zástupce pro styk s veřejností.

Zvažoval, co mu odpoví. Měl chuť říct, že na postavení oběti ani na místě vraždy mu vůbec nezáleží, byl si ale vědom McGuinnesse stojícího vedle něj. Srazit McNallymu hřebínek by s sebou přineslo spoustu problémů, které by letmý pocit zadostiučinění převážily.

„Potřebuju se podívat na tělo,“ řekl raději. „Ráno si s vámi budu chtít promluvit znovu. Je potřeba kontaktovat nejbližší rodinu oběti?“

„Ano. Jeho manželku Kathryn. Mají miminko.“

Tom ucítil, jak se mu stáhl žaludek. Ještě dnes v noci bude muset zlomit srdce mladé manželce a matce.

„Omluvte mě,“ řekl a přešel k plastové policejní pásce uvázané na obou křídlech dveří do tunelu, o němž mluvil Morrison. Za nimi stálo několik vyšetřovatelů oblečených do bílých ochranných obleků a bot, kteří shromažďovali důkazní materiál a zajišťovali místo činu.

Mezi nimi Tom zahlédl jednu ze členek svého týmu, detektivku Lauru Brennanovou.

U pásky se připojila k inspektorovi a Rayovi a stáhla si z hlavy kapuci, z níž se jí vysypaly dlouhé kaštanové kudrny. Lauře bylo dvacet devět let, byla nejmladší členkou týmu a zároveň jednou z nejpracovitějších a nejinteligentnějších detektivů, kteří pro Toma pracovali. Aby působila vyspěleji, nosila Laura elegantní, na míru šité kostýmky a na tváři vážný a soustředěný pohled. Dokonce i v bílém ochranném obleku dokázala vypadat stylově, jako dáma na úrovni.

„Je to tedy určitě vražda?“ zeptal se Tom, přestože odpověď již znal.

Laura přikývla. „Není o tom pochyb. Kriminalisti sice ještě neskončili, ale Emmet říkal, že v ochranných oblecích nás tam pustí.“

Tomovi se ulevilo, když zjistil, že se místa činu ujal Emmet McDonagh osobně. Vedoucí technického odboru gardy, který se staral o ohledávání místa činu, byl vždy nesmírně pečlivý, a co bylo ještě důležitější, Tom s ním dobře vycházel. V tom měli inspektor a jeho tým štěstí, Emmet byl totiž egocentrický všeználek a tak trochu zmetek a ke všem ostatním se choval jako hulvát.

Tom a Ray si navlékli připravené obleky a podlezli pod páskou.

O pár metrů dál zahlédl Tom vršek kamenné sochy stojící ve výklenku. Už z dálky viděl skvrny od krve na krémově žlutém stropě nad nimi. Divoké stříkance působily ve funkčním prostoru jako pěst na oko.

Když k soše došli, dva kriminalisté, mezi nimi i velice tělnatý McDonagh s vlasy obarvenými na hnědo, se postavili a ustoupili o krok dozadu, aby si detektivové mohli tělo prohlédnout.

Ray zaklel a odvrátil zrak. V přítomnosti násilí se ocital často, ale nikdy se mu nepodařilo si na podobné krvavé výjevy zvyknout.

Inspektor později zjistil, že do zelena zbarvená socha sedící postavy se nazývá Sláva a původně se nacházela před budovou Leinster House pod větší sochou královny Viktorie. Tu pak Irsko v roce 1988 zapůjčilo do Sydney u příležitosti oslav dvoustého výročí vylodění v Austrálii.

Velká postava připomínající anděla měla ruce položené v klíně a držela v nich jakousi trumpetu.

Držela také bezvládné tělo Ryana Finnegana.

Jedno Finneganovo oko bylo vykulené a jeho skleněný povrch zamrzl ve výrazu naprostého děsu. Místo druhého oka měl jen zakrvácenou dutinu. Rty měl zkřivené bolestí.

„To je ale příšernost, že, Tome?“ prohodil Emmet McDonagh směrem k inspektorovi. „Radši nějaké staré dobré uškrcení než tohle. Patolog ho bude muset brzy přesunout, než nastane stadium posmrtné ztuhlosti. Jinak by mohlo být docela náročné ho z té sochy sundat. U sebe nic nemá, žádný průkaz totožnosti ani telefon, ale co jsem pochopil, tak ho lidé z budovy dobře znají.“

„Co se mu stalo, Emmete?“ zeptal se mírně otřesený Tom.

Emmet při mluvení široce gestikuloval a hnědá kštice mu přitom nepřirozeně poskakovala (inspektor začínal mít podezření, že jeho obarvené vlasy jsou ve skutečnosti příčesek). Čím energičtěji hovořil, tím níž mu brýle sklouzávaly po nose. Byl o deset let starší než Tom, všichni ovšem věděli, že se stále rád otočí za hezkou ženou, což jeho přehnanou péči o vzhled vysvětlovalo. Svému vlastnímu manželství už bohužel takovou péči nevěnoval.

„Možná to bude znít trochu poeticky, ale mně se zdá, jako by oběť před něčím prchala a padla do náruče anděla Páně. Sice ještě netuším, před čím utíkal, ale možná to bude mít co dočinění s tímhle. Našli jsme to mezi tělem a tou sochou. Nevím, co to s ním má společného, ale není to úplně něco, co by člověk běžně nosil po kapsách.“ Zvedl plastový důkazní sáček a podržel ho ve vzduchu, aby se na něj Tom mohl podívat.

Zatímco si inspektor fotografii prohlížel, hlasy policistů, zdravotníků, pracovníků bezpečnostní služby i vyšetřovatelů postupně utichly.

Na fotce byli dva mladí muži, kteří se oddávali sexuálnímu aktu. Intimita ale nebyla tím, co Toma zarazilo. Zaskočil ho významný pohled jednoho z mužů hledícího přes rameno do fotoaparátu. Byl to zkušený pohled starých očí někoho, kdo se živil prodejem vlastního těla, ztrápený výraz člověka, který toho v životě viděl až příliš mnoho. Hlava druhého muže byla vidět jen zezadu.

Tom se obrátil zpět k oběti zhroucené v náruči symbolu nevinnosti a čistoty.

Ryan Finnegan na sobě měl světlemodrou proužkovanou košili a černé kalhoty. Oblečení do práce. Při pohledu na jeho profesionální oděv v profesionálním prostředí se krví potřísněné místo činu zdálo být ještě znepokojivější.

Inspektor se otočil k Rayovi.

„Jsme ve sklepení Leinster House,“ prohlásil nevěřícně.

„Já vím,“ odpověděl Ray, který konečně našel odvahu se na tělo znovu podívat. „Musel jsem to vidět na vlastní oči, jinak bych tomu nevěřil. To jsme opravdu v pořádných sračkách.“

* 

Kathryn Finneganová si nebyla jistá, jestli slyší miminko plakat ve snu, nebo jestli je vážně vzhůru a křičí jí do ucha.

Ještě chvíli jí trvalo, než se pořádně probudila. Byla vyčerpaná jako po opici. Hlava jí únavou třeštila a všechny svaly ji bolely, jako by měla chřipku.

Mladá maminka zvedla hlavu z polštáře a podívala se na Beth ležící vedle v posteli. Dítě jí naráželo hlavou do prsu a snažilo se přes Kathrynino tílko dostat k mléku.

„Bože můj,“ zašeptala rozespale. „Jak můžeš mít už zase hlad? To snad není možné. Je ti půl roku, ale chováš se jako novorozeně.“

Vytáhla se do sedu a naklepala polštáře za sebou, aby si udělala pohodlí. Tentokrát svou dceru ještě nakojí, ale jestli se Beth dnes v noci vzbudí ještě jednou, bude ji Ryan muset nakrmit z lahve. A myslela to vážně, bude si za tím stát. Už potřebovala pauzu. Beth si nejspíš procházela obdobím růstu, a k tomu se jí ještě prořezávaly zoubky. Jediné, co Beth dokázalo uklidnit, bylo krmení a procházky.

Vzala dítě do náručí a odhalila prs, aby se miminko mohlo napít. Přitom se Kathryn podívala na prázdnou polovinu postele, kde měl správně ležet její manžel.

Až teď se jí mozek rozjel na plné obrátky.

Kde je Ryan? Vždyť je přece pátek. Nebo snad čtvrtek?

Ne. Určitě je pátek. Kolik je vlastně hodin?

Kathryn se volnou rukou natáhla po telefonu a poklepala na displej. Jedna ráno.

Srdce jí začalo bušit o něco rychleji. Neměla žádné zmeškané hovory. Kdyby Ryan musel zůstávat v práci takhle dlouho, určitě by jí zavolal nebo napsal, ne? Dobře věděl, jak velké starosti si o něj od té autonehody dělala a jak náročné to poslední dobou měla, když byla Beth tak mrzutá a pořád se budila.

Proč jí nenapsal?

Žaludek se jí začal nervózně stahovat, Kathryn se však snažila zůstat v klidu.

Nejspíš o nic nešlo. Zasekl se v kanceláři nebo si možná s kolegy vyrazili na drink, aby oslavili jeho návrat do práce. Buď jí zapomněl zavolat, nebo se mu vybil telefon.

Až se vrátí domů, pořádně to od ní schytá, ale teď nebyl důvod vyšilovat. Šance, že měl další nehodu, musela být skoro nulová.

Protože neměla volné ruce, odfoukla pramen vlasů, který jí spadl do obličeje a šimral ji na tváři. I přes všechny dobré rady od kamarádek i kadeřnice se Kathryn během těhotenství unáhleně rozhodla ostřihat nakrátko. Teď už jí vlasy stihly dorůst k bradě. Byly dost dlouhé na to, aby ji obtěžovaly, ale ještě příliš krátké na to, aby si je mohla sepnout. Ryan jí říkal, že bude krásná, i kdyby si celou hlavu oholila, což ji momentálně celkem lákalo. Vytočila jeho číslo a poslouchala, jak telefon vyzvání.

Silou vůle se snažila Ryana přimět, aby mobil zvedl.

„Ryane,“ vyštěkla, jakmile hovor spadl do hlasové schránky, ale kvůli miminku ztišila hlas. „Kde sakra jsi? Až si tohle poslechneš, okamžitě mi zavolej.“

Naštvaně odhodila telefon na postel a zírala na něj v naději, že se na něm každou chvíli rozsvítí fotografie manžela, který jí volá zpátky.

Beth vycítila, že se něco děje, pustila se prsu a podívala se na matku.

Kathryn sklopila pohled k miminku.

„Kde máme toho darebáka tátu, co? Až ho maminka uvidí, tak ho zabije.“

Kapitola 4 

Předtím, než patolog přemístil zkroucené tělo Ryana Finnegana napůl ležící a napůl visející v klíně sochy, si k němu Tom přiklekl. Prohlížel si mrtvého muže a snažil se přitom moc nemyslet na kráter v místě, kde zesnulý míval pravé oko.

Kdo mohl tohle udělat? Kdo mohl toho muže nenávidět natolik, aby ho střelil do obličeje? Státní patolog už stihl usoudit, že vrah oběť střelil dvakrát, přičemž první kulka ho nejspíš zasáhla do zad. Inspektor přepokládal, že první výstřel padl ve chvíli, kdy Ryan před útočníkem prchal. Pak se možná otočil a ještě před smrtelnou ránou se vrahovi podíval do tváře. Podle Emmeta a jeho týmu byla vražedná zbraň vybavená tlumičem, jinak by se dozvuky výstřelu rozléhaly celým tunelem a snad i mimo něj, což by pravděpodobně přilákalo pozornost dalších osob.

Mohl vrah vědět, že se vojenská policie ze svých kanceláří dočasně přesunula jinam? A kdyby tam byla, troufl by si – byť s tlumičem – zaútočit, co by kamenem dohodil od pracovníků bezpečnostní služby?

Finnegan byl poměrně mladý a na tváři měl jen minimum vrásek. Mohlo mu být necelých čtyřicet. Kolem zbývajícího oka měl vybledlý pruh neopálené kůže, z čehož Tom usoudil, že často nosil brýle. Kde asi byly teď? Nebo snad v poslední době přešel na kontaktní čočky?

Tom se pokusil si ho představit živého a zdravého. Usoudil, že nejspíš vypadal inteligentně. Upřímně. Nejspíš i docela sympaticky. Co mu tedy vysloužilo tak brutální smrt? Byl snad právě on tím druhým mužem na fotografii, kterou našli? Mužem, jehož hlava byla vidět jen zezadu?

Když se inspektor konečně postavil, zatočila se mu hlava. Protáhl si nohy. Bylo načase pustit se do práce.

Zatímco tým připravoval tělo k přesunu, Emmet zavřel dveře tunelu.

McGuinness čekal na Toma v prostoru kavárny, přecházel tam a zpátky a s někým telefonoval.

„To byla Bronwyn Maherová,“ oznámil. Zástupkyně vrchního komisaře. „Říkala, že taoseiach už kontaktoval komisaře. Ten je momentálně na konferenci v Kanadě. Do tohohle vyšetřování budeme muset zapojit úplně všechny, Tome. Budete muset vyslechnout spoustu důležitých lidí. A taky bych rád, abyste zavolali Lindě McCarnové.“

„Lindě McCarnové,“ opakoval Tom a pokynul přitom hlavou směrem k Emmetu McDonaghovi. „Jste si jistý, že to je dobrý nápad?“

Linda byla nejlepší kriminální psycholožkou v zemi. Tom si jí velmi vážil, zároveň však měl z jejího příchodu strach. Ona a Emmet měli totiž komplikovanou historii a inspektor se většinou snažil předcházet situacím, kde by se mohli setkat. Těmhle dvěma nesmírně výrazným osobnostem, o jejich krátkém mimomanželském románku nemluvě, nebyl ani celý Dublin dost velký. Dávná aféra podle všeho skončila ostrým sporem a ani jeden z účastníků nebyl ochoten prozradit proč. Ovšem s tím, jak moc se teď navzájem nenáviděli, se ani trochu netajili. Spíš naopak.

„Je mi úplně jedno, jestli se jim to bude líbit,“ odsekl McGuinness. „Musí být jasně vidět, že se tomuto případu věnují ti nejlepší a nejschopnější lidé, které máme. Vždyť to byl proboha osobní poradce ministra a někdo ho zastřelil uvnitř Leinster House. Takže jaký máte plán?“ Tom si povšiml formulace „musí být jasně vidět“. Válka o zdroje pokračovala.

Povzdechl si.

„Nejdřív zajedu informovat vdovu po oběti. Kriminalisté tu mezitím posbírají materiály a hned, jak to bude možné, shromáždím tým a společně si všechno projdeme. Předpokládám, že náš zemřelý měl někde v budově i kancelář. Pošlu Raye, aby se tam ještě před odchodem porozhlédl.“

„Dobře. Dejte mi vědět, jak pochodíte. Navrhuju, abyste s ranními výslechy začal u Shanea Morrisona. Ten vám řekne všechno o budově, o lidech, co tu dneska byli, a tak podobně. McNally vám dá informace o Ryanově práci a pak si budete muset promluvit i s Aidanem Blakem, s tím ministrem, pro nějž pracoval. Od všech lidí, kteří byli v době nalezení těla ještě v areálu, už máme prvotní výpovědi.“

„Tak fajn. Seane, jak moc velkou nezávislost mi během tohohle vyšetřování dáte? Ptám se jen proto, že už teď řešíte, jak nás komisař bude kontrolovat z Kanady, volá vám Maherová…“

„Poslouchejte, budou sice sledovat každý náš krok, ale ani jeden z nich nebude chtít být viděn se členy kabinetu. Rozhodně netouží mít v novinách fotku s titulkem ‚Policie vyslýchá vládní ministry v souvislosti s vraždou v Leinster House‘. Vyslechněte, koho budete potřebovat. Vyšetřování budete mít pod kontrolou vy. Zařídím, aby s vámi místní bezpečnostní služba spolupracovala ve všech ohledech.“

McGuinness se zhluboka nadechl.

„Nedovolte, aby vám do vyšetřování zasáhla politika, Tome. Tohle je vražda jako každá jiná. Dělejte ale všechno podle pravidel a buďte diskrétní. O mediální cirkus se postaráme já s Bronwyn. Doufám, že to udělal nějaký pomatený civilista, který se sem vplížil jako návštěvník.“

„To asi těžko,“ poznamenal Tom. „Opravdu si myslíte, že se Ryan Finnegan ocitl ve špatnou chvíli na špatném místě a někdo mu jen tak prostřelil hlavu? Viděl jste tu fotografii, kterou našlo forenzní?“

McGuinness vtáhl tváře dovnitř.

„Bohužel ano. Možná, že k vraždě vedlo něco, co se stalo v jeho osobním životě.“

„No, pochybuju, že by ta fotka jen tak ležela na podlaze Leinster House a že by na ni Ryan Finnegan úplnou náhodou spadl, zatímco ho někdo vraždil. Pak se ale musím ptát, co s pornografickou fotografií dvou mladých mužů dělal?“

„Nebyl náhodou jedním z nich?“

„To nedokážu říct,“ odpověděl Tom. „Aspoň zatím. Zjistíme to.“

„Hmm. Ještě o něčem byste asi měl vědět.“

„Ano?“

„Dneska byl v Leinster House i samotný taoiseach. Jakožto vedoucí vyšetřovacího týmu byste ho měl formálně vyslechnout. Bude si to přát.“

Inspektor zaťal zuby.

„To je skvělé. Vážně skvělé. Předpokládám, že budovu budeme kompletně uzavírat?“

„Prozatím ano. Ale dříve nebo později se sem vláda bude muset vrátit. Promiňte, tohle musím vzít.“ McGuinness si znovu přiložil telefon k uchu a odešel.

Tom si zavolal Lauru.

„Pojedu informovat nejbližší rodinu,“ oznámil jí.

„Chci, abys jela se mnou. Ray tady zůstane a dohlédne na to, aby všechno správně zabalili.“

Laura se zašklebila.

„Dobře. Jen ze sebe sundám tenhle mundúr.“

Laura věděla, že rodina oběti jim může poskytnout důležité informace, které budou během vyšetřování zásadní. Věděla také, že Tom předávání takových hrozných zpráv nerad nechával na někom jiném. Když to bylo možné, ujímal se toho úkolu vždycky sám. Laura si byla vědoma i toho, že ji s sebou bral proto, aby k paní Finneganové domů přišel jeden muž a jedna žena, a taky proto, aby nabrala cenné zkušenosti.

Laura všechno tohle věděla, ale srdce se jí i přesto propadlo až do žaludku. Tenhle den byl opravdu nekonečný.

* 

Willie je odvezl do tichého sousedství ve vesničce Raheny na předměstí severně od Dublinu, kde Ryan Finnegan bydlel. Tom po cestě vyřídil několik telefonátů, ale jinak celou dobu nikdo nepromluvil.