Helen H. Durrant 

Další oběť 

Originální název Next Victim 

Vydáno u Joffe Books, London 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2019 by Helen H. Durrant 

All rights reserved. 

Translation © Agáta Hamari, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0352-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0353-5 (mobi)

Věnováno Melisse a Holly, které strávily celý – pro ně nepochybně nudný – den na nohou a toulaly se po zapadlých uličkách v centru Manchesteru, zatímco já jsem prozkoumávala lokace. 

Tento příběh je smyšlený. Všechny postavy, organizace, podniky, místa a události jsou pouze výplodem autorčiny představivosti nebo byly použity fiktivně.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, místy a událostmi je čistě náhodná.

Prolog 

Před třemi lety 

Alice Broughová položila rodný list na stůl, uhladila ho a začetla se. Hltala každé slovo. Po tomhle pátrala celé dlouhé hodiny a teď to našla – tohle byl důkaz. Její bratr-dvojče existoval. Nevymyslela si ho, jak jí už tolikrát všichni říkali.

Připadalo jí, jako by si mysleli, že si ho vybájila. „Měla by si hrát s dalšími dětmi,“ nechávala se slyšet teta Hettie. Povídala to tak pořád dokola. „Není divu, že si vymýšlí pohádky.“ No, tohle jim ukáže.

Všechny údaje na rodném listu seděly. Narodil se před patnácti lety, ve stejný den jako ona, Julii a Alexanderu Broughovým, jejím rodičům. Pojmenovali ho Alfie. Alice a Alfie. Dvojčata.

Tak proč to popírání?

Teď už ale nikde žádná nejistota nebude. Teď už věděla pravdu. Alice se usmála. Konečně z ní spadla tíha celých let pochybností a bylo jí lehko na duši. Měla bratra. Jmenoval se Alfie. Nebyl z žádné pohádky, ale z masa a kostí jako ona.

Teď už ho stačilo jenom najít.

Ale nejdřív potřebovala vysvětlení a to mohlo přijít pouze od jejího otce. Kromě něj už byl i ten zbytek její rodiny pryč. Teta Hettie byla v domově důchodců, kde pomalu umírala na demenci, a její matka… co s ní se stalo, to si Alice nevzpomínala. Ale už byla dávno pryč a nikdo se o ní celé roky nezmínil.

Alice vzala dokument do ruky a šla otce najít. Byl na zahradě a prořezával růže. Alice na něj zavolala z francouzského okna a zamávala na něj lejstrem. „Koukej! Jen se pojď podívat. Teď už mi můžeš přestat říkat, že jsem blázen.“ Její otázky o bratrovi byly celá léta odbývány jakožto bláboly osamělého děcka. Ale Alice nebyla osamělá. Jasně si na Alfieho pamatovala – byl to opravdový kluk z masa a kostí, ne nějaký její imaginární kamarád. Hráli si spolu na téhle zahradě, přímo v tomhle domě. Teď už její otec bude muset jít s pravdou ven. Důkazy, které měla v ruce, se nedaly popřít.

Její otec Alex Brough, vysoký čtyřicátník s čupřinou předčasně zešedivělých vlasů, se na Alice zadíval. Co se mu honilo hlavou? Na co si vzpomínal?

„Až později, Alice. Musím to tady dodělat, než bude tma.“

„Ne! Mluv se mnou teď hned. Co všechno víš, tati? Co se Alfiemu stalo? Co mi to nechceš říct? Proč?“ Zaklel pod vousy a otřel si zašpiněnou rukou čelo, což mu na tváři zanechalo stopy po hlíně.

„Žádný Alfie neexistuje, Alice. Jenom v tvých představách. Už jsem ti to říkal.“

„Ale existuje, tati. Koukej, tady mám jeho rodný list.“ Zvedla ruku s dokumentem.

„To je nějaká mýlka. Ten bude patřit někomu jinému.“ Rozčileně se na ni zadíval. „Nevím, co po mně chceš, Alice. Já ti s tím nepomůžu.“

Málem dupla nožkou. „Chci pravdu, tati. To je všechno. Proč to předstírání? Co přede mnou tajíš?“

„Nic. Už jsi tím úplně posedlá, Alice. Nechej to být, než tě to celou převálcuje.“

Hádat se s ním bylo zbytečné. Navzdory důkazu, který držela v ruce, jí znovu omílal tu stejnou starou historku.

„A co máma? Co se stalo s ní?“

„Už dávno od nás odešla. To už jsem ti taky říkal.“ Další lež. Její máma by od ní nikdy neodešla. „Vzala Alfieho s sebou?“

„Ne. Kolikrát ti to mám opakovat? Žádný Alfie neexistuje a nikdy neexistoval. Nechej to být, Alice. Vždyť se z toho zblázníš.“

Alice si na svého bratra pamatovala. Vzpomínala si na prázdniny, které to poslední léto trávili s tetou Hettie na jižním pobřeží Anglie. Bylo to doopravdy.

„Snažně tě prosím, Alice. Smiř se s tím, že žádný Alfie není, a přenes se přes to dál.“

Jenže problém byl v tom, že Alice nebyla ten typ člověka, který by se s věcmi jen tak smířil.

Kapitola první 

Současnost – neděle 

Nadechl se. Vzduch sladce voněl. Tahle vražda byla uspokojující. Zavřel oči a vybavil si svoji oběť. Mladou, pohlednou, vlastně přímo dokonalou. Toho mladíka sbalil v jednom gay baru na známé manchesterské Canal Street a dnes večer si s ním domluvil schůzku před dalším z podniků na té stejné ulici. To nebyl úplně chytrý tah, protože tam pravděpodobně byly kamery. Tuhle chybu už příště neudělá. Ale přesto, i pokud by se objevil na záznamu s tím hochem v náručí, tak mezi extravagantní klientelou, která se na tom místě tlačila, z něj nebude vidět víc než jakýsi nepopsatelný stín.

V tuhle noční hodinu na tomto pustém kousku země kromě něj nikdo nebyl. Nejvyšší čas zmizet, dříve než se lidé začnou potácet z klubů a barů domů. Touhle cestičkou si krátili cestu. S pohledem připíchnutým do země pomalu vycouval k podchodu. Hledal cokoli, co mohlo buď jemu, nebo tomu mladíkovi vypadnout. Taky tam nastražil pár předmětů pro policii. Plán, který zosnoval, by měl vyšetřování pořádně zamotat. Policie by se měla honit za nesprávnými podezřelými, a pokud bude mít štěstí, měla by je i zatknout.

Doufal, že si dával pozor na biologické stopy. Měl na sobě rukavice a postaral se o to, aby nikde na místě činu nezůstaly jeho vlasy ani cokoli jiného s jeho DNA. Svoje oblečení i šaty toho chlapce spálí na zahradě.

V podchodu opatrně sbalil mladíkovy svršky a svoje nářadí do sportovní tašky. Naposledy se podíval do rohu, kde mladíka zabil, a po zádech mu přeběhl mráz. Teď už může jít. Už má hotovo.

Vydal se procházkou domů a celý opojený úspěchem radostně dýchal chladný noční vzduch. Přemýšlel nad nadcházejícími dny. Ani se nenaděje a případu se chytí média. Policie bude nucena je požádat o pomoc. Nebudou znát identitu toho chlapce a nic jim nenaznačí, kdo je jeho vrah. V příštích hodinách tuhle oblast zaplaví obrovské množství policistů. Ale nenajdou nic než pár zablácených stop na cestičce vedle kanálu a to, co tady pro ně nechal.

Měl to pod kontrolou.

Sklonil hlavu a vytáhl si límec, aby ho po cestě k vlakovému nádraží nikdo nepoznal. Nejhorší, co by se mohlo stát, by bylo, kdyby potkal někoho, kdo ho zná. Tahle možnost existovala vždycky. Potřeboval splynout s davem, proklouznout houfy lidí sobotní noci, nebýt nikdo.

Svoji první oběť dnes zabil, aby si plán vyzkoušel. Teď si svůj úspěch mohl pořádně vychutnat. Naplánování bylo klíčové. Všiml si ho před pár týdny, když seděl před svou oblíbenou hospodou na Canal Street a popíjel pivo. Ten mladík byl štamgast, pokaždé tam vysedával ve stejnou dobu. Bylo mu skoro dvacet, byl vysoký a mrštný, zjevně často cvičil. Měl delší kudrnaté blond vlasy.

Tohle nádherné zjevení procházelo mezi stoly a žebralo o peníze. Když se seznámili, svěřil mu ten mladík, že je bez domova, což bylo ještě lepší, protože pak nebylo pravděpodobné, že ho někdo bude hledat.

Muž si ho zavolal ke stolu a nabídl mu skleničku a něco na zub. Mladík pozvání okamžitě přijal a zbytek už byla hračka. Muž si několikrát přehrál svůj plán v hlavě a neočekával, že by se mu něco nevydařilo. Domluvili se, že se dnes večer potkají. Nabídl mu peníze za sex, řekl, že ví o jednom místě, a mladík hned souhlasil.

Sundal si rukavice a zastrčil je do kapsy kabátu. Kráčel ke světlům na Oxford Road. I přes pokročilou hodinu tam byla spousta lidí, hlavně mladých, co se valili do ulic z přilehlých klubů a barů. Díval se, jak jakási dívka s minisukní těsně pod hýždě ječí na svého přítele. Potom, co ho počastovala přívalem nadávek, odkráčela pryč. Ale ale. V téhle oblasti by se takto oblečené holce mohlo přihodit něco vážně nepěkného. Měla štěstí, že on dával přednost mladým mužům.

Kapitola druhá 

Pondělí 

Rána v domácnosti Rachel Kingové bývala krušná. Nepomohl ani únik do jiné místnosti s hrnkem kafe v ruce. I tak Rachel pořád slyšela nikdy neustávající handrkování jejích dvou dcer – osmnáctileté Megan a třináctileté Mii. Proč musela každý den kulisa k jejich snídani vypadat zrovna takhle? Když se to spojilo s na plné pecky zapnutým rádiem, byl z toho přinejmenším nepříjemný začátek dne. Dnes se holky u jídelního stolu hádaly kvůli Meganině mobilu. Mia ho vytrhla sestře z ruky a projížděla si zprávy.

„Megan má kluka,“ zařvala Mia.

Megan na to zareagovala tím, že sestru majzla po ruce.

„Mami!“ zaječela Mia. „Ona mě praštila.“

„Nechejte toho, obě dvě. A dojezte to, jinak vám ujede autobus.“

Rachel toho měla dost. Rána bývala hektická i bez tohoto všeho. Nedokázala se soustředit na vlastní myšlenky. Protože nechtěla, aby jí den začal špatně, vyšla ven na zahradu a pročetla si zprávy ve svém vlastním telefonu. Našla mezi nimi ukecaný román od svého exmanžela Alana, ve kterém se dlouze vypisoval o opravách domu. To bude muset počkat.

U druhé zprávy by se v Rachel krve nedořezal. Zničehonic jí psal Jed McAteer a ptal se, jestli má v pátek čas. Udělalo se jí nevolno. Jak dlouho už to bylo? Měla pocit, že aspoň dva roky. Tahle konkrétní epizoda jejich románku neskončila dobře. Vlastně skončila tak špatně, že se Rachel zařekla, že to bylo naposled. Jed byl jako nějaký zlozvyk, kterého se potřebovala zbavit.

Ale o tom teď taky nemohla přemýšlet. Musela do práce. Chyby minulosti budou muset počkat. Hádka mezi děvčaty se mezitím zostřila a Rachel je slyšela až ven. Hluk zevnitř dosáhl vrcholu zrovna ve chvíli, kdy v domě začala vyzvánět pevná linka.

„Zmlkněte, obě dvě!“ křikla Rachel se sluchátkem v ruce. Naštěstí jí volal strážmistr Elwyn Pryce. Ten věděl, jak její život vypadá.

Rachel pracovala jako vrchní inspektorka v jednotce zvlášť závažných zločinů kriminální policie východního Manchesteru, která sídlila ve čtvrti Ancoats. Momentálně vedla tříčlenný tým. Vzhledem k tomu, jak rychle se oblast rozrůstala, jí slíbili, že jí přiřadí i nějakého dalšího inspektora, ale zatím k tomu nedošlo.

„V Ancoats se našlo tělo, šéfe. Mladý kluk. Je to docela zlé. Vypadá to, jako by ho mučili, pak mu podřízli hrdlo a nakonec ho hodili do kanálu.“

Rachel se sevřel žaludek. Teď ne. Teď se mi to vážně nehodí. Měli za sebou pár náročných týdnů a celý tým doufal, že si trochu oddechne. Rachel se zadívala na dcery. Sice jí vadilo, jak byly příšerně hlučné, ale teď bude mít štěstí, pokud je v dohledné budoucnosti vůbec uvidí. „Pošli mi esemeskou lokaci. Ale v tuhle ranní hodinu mi bude trvat nejmíň třicet minut, než se tam dostanu.“

„Oblast je zabezpečená. Forenzní i fotografové jsou na cestě a doktor Butterfield už je tady.“

Colin Butterfield byl soudní patolog. „Ať s tím tělem ani nehne, dokud ho neuvidím.“ Tuhle součást svojí práce si Rachel užívala ze všech nejméně, ale byla to nutnost. To s tím tělem by neměla muset patologovi připomínat, jenže doktor Butterfield při posledních dvou příležitostech nechal mrtvolu odvézt ještě předtím, než Rachel dorazila. Elwyn sice dělal svou práci dobře, ale tělo na místě nalezení potřebovala vidět i ona.

Pracovní telefonát skončil a dívky se pořád handrkovaly. Už toho měla dost. Vytrhla Megan mobil z ruky.

„Ty máš kluka? Myslela jsem, že mi máš všechno říkat. Máš mi říct, kdo to je, a pak nás s ním máš seznámit. To přece víš.“

„Je to jenom Dan, mami. Mia je zase jenom dramatická.“ Megan na sestru vyplázla jazyk.

Mia si založila ruce a odvrátila se. „Já jsem je viděla, jak se líbají.“

„Ty práskačko! Slíbilas mi, že nic neřekneš!“

„A dost!“ zařvala Rachel. „Megan, ty jsi starší, měla bys mít víc rozumu. Obě dvě se okamžitě nachystejte do školy – hned! Mio, jdi si do pokoje pro věci.“

„Já mám cvika,“ řekla Megan. „Jdu k Alice. Začíná nám to až v jedenáct.“

„Ta Megan mi leze na nervy.“ Mia brala schody dolů po dvou, pak si hodila aktovku přes rameno a vzala si peníze, které jí máma podávala. „Vůbec nepochopí vtip, to je celej problém.“

„Já tě furt slyším,“ křikla Megan z kuchyně.

„Jestli se ti ten Dan tak líbí, Meggy, tak ho přiveď ukázat. Ať se na něj podíváme.“

„Ježíš, mami! To by se mu fakt nelíbilo.“

„Fajn, ale nezlob se na Miu, že mi to řekla. Potřebuju vědět, co je u tebe nového. Je to pro tvoje dobro. Žijeme v krutém světě.“ Rachel políbila Miu na tvář. „Po škole jdeš na čaj k tátovi, nezapomeň. A už padej, ať ti neujede autobus.“

Rachelino manželství vydrželo až do doby, kdy bylo Mii deset let. Rozpadlo se ve chvíli, kdy ji povýšili na vrchní inspektorku. Z nové hodnosti měla obrovskou radost, ale další povinnosti a větší pracovní zátěž byly posledními hřebíčky do rakve jejich vztahu. Jakmile se Rachel ponořila do nějakého případu, všechno ostatní bylo odsunuto na druhou kolej. Ani kdyby se omlouvala milionkrát, nevynahradilo by to všechny ty zmeškané rodinné oslavy a školní představení. Když bylo Mii devět a Rachel s nimi nemohla být na Vánoce, Alanovi praskly nervy.

Vlastně se mu nedivila a svým způsobem to pro ni byla úleva. Rachel měla Alana ráda, do jisté míry ho i milovala, ale ne tak jako manželka nebo milenka. Spokojila se s druhou nejlepší možností a dlouhá léta si za to v sobě nesla pocit viny. Ten, koho chtěla doopravdy, do koho byla zamilovaná už od mládí, byl Jed McAteer. Kdykoli, kdy si vzpomněla na ty nekomplikované časy, musela se usmát. Bydleli vedle sebe na kolejích. Rachel šla na vysokou kvůli svým policejním ambicím, ale pro Jeda to byl jenom způsob, jak odejít z domu. Přestože měl na učení vlohy, nebyl to žádný premiant, ale zato byl dost pohledný. Když se do Rachel zamiloval taky, nemohla uvěřit svému štěstí. Jed si mohl vybírat. Rachel byla vysoká a hubená – její starší dcera říkala, že je „jako proutek“. Měla výrazné lícní kosti a tvář jí lemovaly kudrnaté zrzavé vlasy, které jí rostly rychle a v pubertě byly její zhouba. Byla přitažlivá, ale měla trochu moc dlouhý nos a s make-upem se příliš nezatěžovala. Móda pro ni byla další španělská vesnice. Stačily jí džíny a košile, v zimě ještě s teplým kabátem a vysokými botami.

Rachel se do Jeda zamilovala téměř okamžitě a on zase do ní. Každičkou minutu trávili společně. A pak se Jed dostal do špatné party. Rachel si nad jeho výstřelky zoufala, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že to nakonec dopadne tak, jak to dopadlo.

V prvním ročníku Jeda zatkli a odsoudili za prodej drog. Krátce si to odkroutil ve vězení a tahle zkušenost jeho osud zpečetila. Přestože ho Rachel pořád milovala, jakýkoli další vztah mezi nimi kvůli její spalující touze stát se detektivem už nepřicházel v úvahu. Bylo tam jasné buď, anebo – její kariéra, anebo Jed. Vybrala si kariéru a toto rozhodnutí se prokázalo jako správné ve chvíli, kdy se Jed po propuštění z vězení vrátil na dráhu zločinu. Po škole Rachel naplnila své ambice a dala se k policii. V té době už všechny myšlenky na Jeda vytěsnila z hlavy. Nebylo to jednoduché, ale po nějakém čase potkala Alana. Opravdu se snažila, aby jejich vztah fungoval. Kdyby však nebrala v potaz děti, to, že se spokojila s Alanem, byla chyba. Rozvod byl pro Rachel výhra.

Alan o tomhle neměl ani tušení. Rachel ho nechala si myslet, že jejich rozchod způsobila výhradně její práce a tlak, pod který ji dostala. Takhle to bylo laskavější a z dlouhodobého hlediska to nakonec vyhovovalo oběma. Alan byl hodný chlap, odhodlaný se jakkoli postarat o to, aby jeho dcery nijak netrpěly. Byl si vědom toho, pod jakým tlakem Rachel je. Starání se o děti a k tomu náročná práce by bylo až dost pro každého. Probrali to a domluvili se, že se o dcery budou starat společně. Alanův další krok ovšem překvapil úplně všechny. Koupil si totiž sousední dům. To obrovsky pomohlo péči o děti, ale aby váš ex věděl všechno o tom, co se ve vašem životě šustne, to přece jenom bylo lehce nepříjemné.

Alan byl architekt a pracoval převážně z domu, což bylo jako dar z nebes a Rachel si nijak nestěžovala. Když toho měl moc nebo měl schůzku s klientem, potřeboval trochu času pro sebe bez dětí, ale celkově vzato jí ve všem vycházel vstříc.

Naposledy si přečetla esemesku od Jeda McAteera a pak ji smazala. Znovu otevřela tu od Alana. Domluvil zedníka, který se měl přijít na oba pozemky podívat. Celé měsíce omílal, že by chtěl dvojdomek vzadu propojit zimní zahradou, ze které by byl výhled na dvůr. To proto, aby děvčata mohla chodit tam a zpátky, jak se jim zlíbí. Už to dřív probírali, ale Rachel tomu nevěnovala moc pozornosti. A teď si přečetla, že Alan už vypracoval nákresy a chtěl vědět, kolik by úprava přibližně stála. Jediné pozitivum, které na celé záležitosti Rachel momentálně viděla, bylo, že by tak dcery dostaly svůj vlastní prostor.

Znovu zazvonila pevná linka. Tentokrát to byl vrchní komisař Stuart Harding, Rachelin přímý nadřízený. Co ten sakra chce? Jako by jí to nebylo jasné. Kontrolovat ji byla jeho oblíbená kratochvíle.

„Myslel jsem, že už vás nezastihnu,“ ozvalo se z telefonu.

Tím Harding chtěl říct: „Co v tuhle denní dobu ještě děláte doma?“ Nemělo cenu se dohadovat. Harding si myslel, že má vždycky pravdu.

„Ta vražda u kanálu.“ S planými zdvořilostmi se nezdržoval. „Chci, abyste vyšetřování vedla vy, a potřebujeme rychlý výsledek. Poslední dobou se o nás v tisku moc dobře nepíše a je nutné to vybalancovat a znovu získat důvěru obyvatel.“ Odmlčel se. „Spoléhám se na vás, Kingová. Okamžitě se vydejte na místo. A nezklamte mě.“

„Uděláme všechno, co bude v našich silách, jako vždycky, pane,“ odpověděla. „Pokud je to vše, měla bych se do toho dát.“

Kapitola třetí 

Vrchní inspektorka Rachel Kingová si na sebe oblékla bílou kombinézu, návleky na boty a rukavice, přetáhla si kapuci přes kudrnatou zrzavou hřívu a zastrčila do ní pár neposlušných pramínků. Scéna se před ní odehrávala jako obvykle. Po celé oblasti se sklopenými hlavami a soustředěnými tvářemi chodili lidé z forenzního. Fotografové na místo dorazili ještě před ní a teď byli zaneprázdnění pořizováním snímků těla ze všech úhlů.

Patolog, doktor Colin Butterfield, prohlížel oběť a Rachel se vydala za ním. Byl to vysoký štíhlý muž po padesátce s řídnoucími vlasy a brunátným obličejem. Po jeho boku se skláněl strážmistr Elwyn Pryce a pozorně poslouchal všechno, co patolog říkal. Tomuhle Velšanovi s jemným hlasem, který s ní úzce spolupracoval, Rachel důvěřovala. Nebyli jenom kolegové, ale i přátelé.

Nejnovějším a zároveň nejmladším členem týmu, který se také nejlépe oblékal, byl konstábl Jonny Farrell. Postával na místě s rukama v kapsách kombinézy, přešlapoval a snažil se tvářit, že tam patří. Každých pár vteřin se zadíval na špičky bot. Když se k němu Rachel přiblížila, uviděla v jeho tváři znechucený výraz a sama pro sebe se usmála. Bláto a špína na břehu kanálu prosákla přes gumové návleky a teď mu nepochybně znečišťovala drahé kožené boty.

„Řekl bych, že zemřel někdy včera v noci,“ zavolal na Rachel Butterfield. „Ale víc budu vědět až po pitvě. Byl nalezen nahý. Na hlavě a na těle má několik hlubokých řezných ran a někdo mu podřízl hrdlo. Docela řezničina.“ Zašklebil se. „Ještě štěstí, že ve vodě neležel dlouho.“

„Štěstí? Mám pocit, že oběť by s tímhle slovem úplně nesouhlasila,“ řekla Rachel.

Takhle ošklivou mrtvolu už dlouho neviděla. Některé části těla byly tak spálené, že se od sebe škára s pokožkou oddělily a tuk mezi nimi se rozpustil a vytekl ven. Byl mladý, nejspíš mu nebylo víc než dvacet. Ležel na zádech a jeho oči – černé šmouhy bez života – zíraly do prázdna. Byl vysoký a hubený. Z jeho vlasů zůstalo jen pár blonďatých chomáčů, které tu a tam trčely ze zkrvavené lebky. Ale kůže na jeho obličeji byla až na pár škrábanců hladká a neporušená. Byla to andělská tvář a díky ní vypadal mladší, než pravděpodobně byl doopravdy. Neměla jedinou vadu, až na znamínko krásy vysoko na lícní kosti.

„Spáleniny nejsou rovnoměrné. Části jeho hrudi a obličeje nejsou vůbec poškozené. A na jiných místech to vypadá, jako by ho usmažili,“ poznamenal Elwyn Pryce.

„Těžko říct, jak k těm popáleninám přišel,“ dodal Butterfield. „Ale i když ležel ve vodě, pořád trochu cítím odér benzínu.“

„Zabily ho ty popáleniny?“ zeptal se Elwyn.

„To vám řeknu až po pitvě. Ale pokud ne, tak to určitě zvládlo to podříznuté hrdlo. Rána vede okolo celého krku a je dost hluboká. Musel vykrvácet raz dva. Je to čistá prácička.“

Rachel ztěžka polkla. „Takže si ten někdo dal záležet.“

„Ano, a taky nikam nespěchal.“

Kývla k mrtvole. „Kdo by tohle chtěl udělat další lidské bytosti?“

„Nějaký blázen? Šílený cvok?“ nadhodil Jonny Farrell.

„Tohle mi moc nepomáhá, Jonny,“ vzdychla Rachel.

„Byl při vědomí?“

Butterfield pokrčil rameny. „Těžko říct. Provedeme toxikologický rozbor. S trochou štěstí byl zdrogovaný. Ale pokud ho nezabily ty popáleniny, tak to určitě po tom podříznutí hrdla šlo rychle.“

Jestli mu nejdřív vrah způsobil popáleniny, pak pro oběť smrt byla vysvobozením. Ten mladík trpěl. Pálení ho muselo bolet jako čert. Rachel se utěšovala myšlenkou, že v tu chvíli už nejspíš nebyl při vědomí. Bolest musela být nesnesitelná. Místo alespoň padesáti procent těla teď měl ošklivou otevřenou ránu. Rachel se naklonila blíž. Vypadalo to, jako by spadl do kotle s vařící vodou.

„Kdo to nahlásil?“ zeptala se.

Elwyn Pryce zavrtěl hlavou. „Nějaký muž, víc nevíme. Nepředstavil se. Už jsem se na to díval a telefonní číslo není na nikoho registrované. Je to telefon na kredit.“

„Tak ten evidentně něco skrývá. Musíme ho najít.“ Rachel obrátila pozornost k Butterfieldovi. „Je tady něco, co by nám pomohlo ho identifikovat?“

Butterfield zavrtěl hlavou. „Zatím jsem nic takového neviděl. Žádné oblečení, hodinky, nic. Tohle vám pomůže vyřešit buď forenzní, nebo trocha štěstí.“

„Vrah si dal docela záležet. Možná od něj něco chtěl. Peníze, informace… Kdo ví?“ poznamenal Elwyn.

„Co je tohle místo zač?“ Rachel se otočila kolem dokola a snažila se zorientovat. Stáli na obrovské opuštěné ploše poseté hromádkami suti, kterou protékal kanál. Voda tekla odsud až do města a zpátky do Bridgewateru zase jinudy.

„Tamhlety budovy, co vidíte v dálce, ještě pořád občas využívají železnice. Tamty mlýny napravo už jsou celou věčnost prázdné. Četl jsem v novinách, že celá tahle oblast se má renovovat, ale moc bych s tím nepočítal,“ řekl konstábl Jonny Farrell. „V těch podchodech pod tratí spávají bezdomovci a gayové si sem z Canal Street vodí ty, co právě sbalili.“ Zahihňal se. „Mně se z toho dělá šoufl, jenom na to pomyslím.“

Rachel se na něho tázavě zadívala. Jonny byl ještě mladý a tuhle práci nedělal dlouho. Některé její aspekty ho uváděly do rozpaků. Zvenčí vypadal protřele, ale ještě se toho o lidském chování měl hodně co učit.

„Tak mě napadá, mohlo se tady stát něco podobného? Nějaké známky sexuální aktivity?“ zeptala se Rachel Butterfielda.

„Těžko říct, možná to ani nebude možné poznat. Budete muset počkat, než se mi dostane na stůl.“

Budiž. „Tak pojď, Jonny, vezmi si baterku a pojďme se tady porozhlédnout. Nezapomeň pořádně fotit,“ křikla přes rameno.

Rachel se vydala k řadě oblouků, Jonny se neochotně ploužil za ní, a jak se mu boty bořily do bahna, nadával jako špaček.

„Většina je zatarasená, ale vypadá to, že do jednoho dvou se dá dostat. Kupříkladu tamhleten.“ Rachel ukázala prstem. „Nahoře jezdí vlaky a na druhé straně zase tramvaje na Piccadilly. Mohl bys řvát, jak bys chtěl, a stejně pochybuju, že by tě někdo uslyšel.“

„Vzhledem k těm popáleninám určitě řval, co to jenom šlo.“ Jonny se zachvěl. „Takže si nemyslíte, že ho zabili na té cestičce?“

„Zmlátili ho, popálili a podřízli mu krk, takže ne, nemyslím.“

Vešli do tmavého podchodu. Betonová zem byla posetá odpadky a vzduchem se táhl puch hnijícího jídla a moči.

Jonny se zašklebil. „To je ale odporné místo. Když si představím, že bezdomovci v těchhle dírách spí… Chudáci.“

Ale Rachel nepřemýšlela nad pachem. Důležitější bylo, čeho si mohly všimnout jejich oči. Těkala jimi z místa na místo, do každičkého rohu. Tady se to stalo, to jí prostě bylo jasné. A Rachelin instinkt se málokdy pletl.

„Vidíš? Tady ta zem. Je černá a umazaná.“ Rachel přes to místo lehce přejela rukou v rukavici. „A tamhle na zemi – to jsou stříkance krve.“ Zvažovala, jak moc je pravděpodobné, že by je zvenku někdo viděl nebo slyšel. Skoro vůbec. „Kdyby vrah oběť dostal sem, měl by spoustu času se na ní pořádně vyřádit. Myslím, že tohle je místo činu. Teď střílím naslepo, ale napadlo mě, jestli se tady po okolí nepotulovali nějací bezdomovci. Napadá tě, jak to zjistit?“

„Poptám se u sdružení, co jim dává jídlo. Je tady taková skupinka, která jim rozdává sendviče a teplé pití.“

„To udělej,“ kývla. Lidé z forenzního tady měli spoustu stop, kterým se mohli věnovat, ale najdou něco, co by jim pomohlo identifikovat vraha – a vlastně i oběť? Doufala, že ano, jinak jsou nahraní.

„Tadyhle na zemi v rohu je stočené lano a hromada odpadků. Co si o tom myslíte, šéfe?“

„Myslím, že na tomhle místě toho mladíka mučili. A když se na něm útočník pořádně vyřádil, tak ho odnesl nebo odtáhl ke kanálu a pohodil ho tam.“ Rachel se postavila. „Ať se tady na to forenzní pořádně podívá. Je tady malinkatá šance, že bychom mohli získat něčí DNA.“

„Pokud sem vrah oběť přivedl na nějaké rychlé šmajchlování, tak se mohli potkat kousek odsud na Canal Street,“ napadlo Jonnyho. „Je to jenom pár set metrů.“

„Poptáme se kolem, podíváme se na záznamy z pouličních kamer a promluvíme si s barmany. Ale nejdřív potřebujeme zjistit, co přesně se tomu mladíkovi stalo. To nám snad objasní pitva.“ Podívala se na Jonnyho. Zatím se ještě nedostal k té brutálnější stránce jejich práce. „Chceš se na ni podívat?“

Jonny se zatvářil. „Tak jo… Ale jestli se pozvracím, tak to prosím neříkejte ostatním.“

Rachel přikývla. Aby nepřišel o kredibilitu.

Zničehonic ho popadla za ruku a ukázala prstem do podchodu, který vedl do sousedního oblouku, a gestem naznačila, aby byl zticha. „Někdo tam je,“ zašeptala. „Ať nám nevyklouzne.“ S Jonnym za zády vstoupila do temného průchodu.

„Já sem nic neproved! Ani sem nic neviděl!“

Ze stínů vyšel postarší muž, zlomený v pase a evidentně ho něco bolelo. „Já sem toho kluka nezabil. Ani mouše sem neublížil.“

Měl na sobě špinavý potrhaný kabát a kolem krku ovázanou dlouhou šálu.

„To vy jste nás zavolal?“ zeptala se Rachel. Byl to dobrý odhad.

Muž přikývl.

„V noci jste tady přespal?“ ptala se.

Znovu přikývl, udělal krok dopředu, ztratil rovnováhu a spadl na Jonnyho.

„Šéfe!“ vyjekl mladý detektiv. „On je úplně ožralý. Je z něj cítit whisky.“

„Odvezeme ho na stanici, dáme mu něco k zakousnutí a necháme ho vystřízlivět. A pak si poslechneme, co nám k tomu řekne.“

Kapitola čtvrtá 

Rachel poklepala na fotografii připíchnutou na nástěnku. „Pitva by měla začít za necelou hodinu. S Jonnym se na ni půjdeme podívat.“ Pohlédla na konstáblyni Amy Metcalfeovou, kromě Rachel jedinou ženu v týmu.

„Amy? Ten náš host, kterého jsme sem přivezli z místa činu, to pořád ještě vyspává. Kdyby se probudil předtím, než se vrátíme, tak mu dej něco k jídlu a postarej se o to, aby byl spokojený. Potřebujeme, aby nám pomohl. Včera v noci byl v tom podchodu a pravděpodobně něco viděl nebo slyšel.“

Konstáblyně Amy Metcalfeová zvedla ruku a Rachel na ni kývla s nadějí, že aspoň tentokrát z Amy vypadne něco užitečného. Už bylo načase, aby se trochu vytáhla. Amy bylo třicet jedna let, Rachel třicet devět. To nebyla až tak veliká věková propast, jenže na rozdíl od Rachel Amy neměla děti ani partnera. Na hlavě měla blonďaté mikádo ostříhané v drahém kadeřnictví a nikdy ji nikdo neviděl bez make-upu. Rachel si nedovedla představit, kde na to bere čas. Ona se většinou ráno stihla tak maximálně učesat. Mimo službu byla Amy docela pařmenka a dnes ráno měla evidentně příšernou kocovinu, což na ni prozradily tři nebo čtyři vypité hrnky kávy a pilulky ibalginu, které do sebe neustále házela.

„Dívala jsem se do databáze pohřešovaných osob, šéfe. Zatím nebyl nahlášen nikdo, kdo by odpovídal popisu oběti,“ oznámila Amy.

„Jestli byl ten mladík bezdomovec, tak bych nic jiného ani nečekala. Nevíme, jak dlouho byl na ulici, takže se budeš muset podívat i na dřívější data.“