Dagmar Digma Čechová 

Jedna z pěti 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Dagmar Digma Čechová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0358-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-0359-7 (mobi)

28. ZÁŘÍ 2019 

To si snad děláš prdel, ne?!

„Děsně se mně po tobě stejskalo,“ říkal někomu za dveřmi naší koupelny mužský hlas.

Tedy, technicky vzato spíš přede dveřmi. Za nimi jsem se totiž v tu chvíli nacházela já. Dřepěla jsem u skříňky pod umyvadlem a už pár minut hrabala mezi čisticími prostředky. Snažila jsem se najít něco, co bych donesla opilé Sandře, která opět během chvíle nehorázně přebrala a zvrhla na sebe červené víno. Něco, co každá pořádná hospodyňka nepochybně má okamžitě po ruce, aby mohla zasáhnout dřív, než budou na šatech kamarádky napáchány nevratné škody. Akorát v tom mém bordelu se tomu něčemu vůbec nic nepodobalo. Během posledních desítek vteřin jsem navíc dočista ztratila i tu letmou představu, co by to vlastně mělo být, a jen konsternovaně poslouchala.

„Já už to nevydržím. Pojď ke mně. Dej mi pusu,“ žadonil ten hlas a já doufala, že o moc dál se nedostanou. Měli jsme plný dům hostů, a kdyby zrovna oslavenkyně zůstala na delší čas zablokovaná v místnosti, před níž si to ti dva rozdávají, mohl by si toho poměrně snadno někdo všimnout.

Zjevně neměli nejmenší tušení, že čerstvou čtyřicátnici ve večerní róbě, zaseknutou s hlavou ve skříňce plné saponátů a jiných chemických přípravků, z nichž se ani

jeden nehodil k šetrnému odstranění skvrn, svým vášnivým výstupem drží v její vlastní bledě modře vykachlíkované kleci. Naštěstí to vypadalo, že i oni v rámci možností používají rozum.

„Mmm, nádherně voníš. Musíme se co nejdřív vidět někde v klidu. Napíšu ti,“ pronesl totiž ještě ten hlas a pak už bylo v chodbičce za dveřmi ticho.

Za dveřmi naší koupelny, v naší chodbičce bylo ticho. Milosrdné, nutno přiznat. Na rozdíl od mojí hlavy, v níž v nekonečné smyčce dál zněl hlas mého muže. Flirtující a tak laškovný, jak jsem ho už léta neslyšela. Jestli vůbec kdy.

Na dvě minuty jsem se posadila na kraj vany, zhluboka dýchala a snažila se vyhnout pohledu do zrcadla. Nechtěla jsem se vidět. Nejspíš bych v odrazu zahlédla úplně jinou ženu. Cizí, zrazenou, podváděnou. A kdyby ne, dost možná by to bylo ještě horší, vidět tam tutéž, ale vědět, že zrazená a podváděná byla i předtím. Bůhví jak dlouho.

Vrátila jsem se do vydýchaného, leč překvapivě vylidněného obýváku s prázdnýma rukama a pohledem plaché srnky, jíž za zadkem profrčel kombajn, pomalu přejížděla po svých pěti kamarádkách. Všechny vypadaly stejně zabrané do různých holčičích hovorů a Patrik nonšalantně stál na terase s jejich partnery a sklenkou Tullamore se třemi kostkami ledu jako obvykle.

Jak teď sakra zjistím pravdu? Jak se jim mám dívat do očí, předstírat bezstarostnost a vesele pokračovat v oslavě, když netuším, která z nich se mi tahá s manželem?

„Máš něco?“ přimotala se ke mně opile Sandra a chvíli trvalo, než mi došlo, na co se ptá.

Mám, vztek! Že jsem ty dveře neotevřela, abych teď nemusela řešit, které z vás dělám bůhvíjak dlouho dobrovolně krávu! blesklo mi hlavou.

„Posol si to,“ podala jsem jí mechanicky z barového pultu slánku, která tam samozřejmě stála celou dobu. „To je na červený víno nejlepší,“ dodala jsem bezbarvým hlasem a kopla do sebe obsah čísi odložené skleničky. Nezřízeně se opít se mi v tu chvíli zdálo jako ideální řešení – nikoho to právě dnes nepřekvapí, a mně to navíc dovolí brzy odpadnout.

„No jo! To dycky říkala moje bábinka!“ plácla se Sandra do čela a začala si na svá potřísněná prsa ve stoje rozmáchlými a špatně koordinovanými pohyby sypat sůl, takže malé krystalky jeden přes druhý padaly na koberec. Během následujících hodin je do něj ostatní zcela spolehlivě zašlapou a já to budu zítra pracně dostávat ven naším supervýkonným vysavačem. Ještě že mám tak skvělého muže, který si v podobných technických vymoženostech libuje.

Moje bábinka zase říkávala, že chlapi jsou jak toulavý psi. Jdou vždycky za tím, kdo jim dá dobrý žrádlo a pohodlnej pelech. Obojí doma měl, tak co mu sakra chybělo?

29. ZÁŘÍ 2019 

„Dobré ránko,“ probudil mě Patrikův rozšafný hlas, a když jsem se pokusila pootevřít jedno oko, postřehla jsem i pobaveně zdvižené obočí.

„Nevim, co je na něm dobrýho,“ zabručela jsem do polštáře. Odvrátit zrak byla instinktivní reakce, protože dívat se mu do obličeje bych nezvládla. Stejně jako včera večer jsem si nebyla jistá, koho bych v tu chvíli viděla. Můj manžel, kterému ta ostře řezaná tvář ještě před pár hodinami patřila, zmizel a místo něj mi u hlavy stál naprostý cizinec. Voněl čerstvou sprchou a šampónem, který ode mne dostal k svátku.

„Budeš snídat i kafe, nebo ti stačí tohle?“ donutil mě zamžourat směrem, kterým kýval. Na mém nočnímu stolku z běleného masivního dubu stála sklenice s pomerančovým džusem a růžová pilulka.

„Todle nechci,“ zaprotestovala jsem chabě.

„Neříkej, že tě nebolí hlava, po tý smršti, cos v noci rozjela,“ pronesl pobaveně. „Chápu, čtyřicet je ti jenom jednou,“ předstíral pochopení, ale v koutcích mu cukalo. Oba jsme věděli, že to, abych pila až takhle, jako utržená ze řetězu, byla naprostá novinka. On však netušil, že pro mě zdaleka ne jediná, natož největší.

„Hm, stejně jako třicet devět nebo jakýkoli jiný číslo. Ale já nechci todle. Už jsem ti přece stokrát říkala, že to

růžový svinstvo likviduje žaludek a játra.“ Hřbetem předloktí jsem si přikryla oční víčka, přes něž se nemilosrdně dralo ostré slunce. Soudě podle jeho síly už asi úplně ráno nebylo.

„Proč vy ženský pořád musíte tak přehánět? Určitě jsi mi to neříkala stokrát,“ doléhal ke mně zvuk bez obrazu.

„Protože nás vy chlapi nikdy neposloucháte. Určitě jsem ti to říkala dostkrát na to, abys to věděl.“

„Oukej. Jak se to má teda jmenovat, aby to bylo správně?“

„Novalgin.“ Vyplatí se mít za praktickou lékařku bývalou spolužačku z gymplu. Neptala se, věděla, po čem má smysl sáhnout, a bez okolků mi napsala, co jsem potřebovala.

Zaslechla jsem tiché šouravé kroky. Plovoucí podlaha pod nimi lehce praskala a ten zvuk se vzdaloval a po chvilce opět přibližoval.

„Tak na.“

Nezbylo mi než oči přece jen otevřít. Ostré paprsky se mi skrz bulvy zaryly hluboko do té kaše, která mi po noční zběsilé jízdě zbyla z mozku. Na chvíli jsem záviděla těm, kdo druhý den mají okno. Nebylo by lepší a o tolik jednodušší si nic nepamatovat? Žila bych si dál spokojeně v té milosrdné lži a měla jak manžela, tak všech pět kamarádek. Jenže ta nechtěná informace mi dál trůnila uprostřed hlavy jako kukačka v cizím hnízdě a kladla tam jedno vajíčko za druhým za mohutného doprovodu kladívek krutých permoníků.

„Kolik je?“ Poslušně jsem zapila tabletku na přežití nejbližších hodin.

„Jedenáct pryč,“ znovu posměšně zvedl koutek. Jeden. Není to neklamná známka neupřímnosti? „Asi si objednáme pizzu, počítám,“ dodal na znamení toho, že dnes žádné kuchařské veledílo z mých rukou neočekává.

„Objednej si, co chceš. Já nebudu,“ zhroutila jsem se zpátky do přikrývek. Mohl by třeba pochopit, že kromě jídla nehodlám absolvovat ani vstávání, a nechat mě být. Nebyla jsem připravená vést s ním jakýkoli další hovor. Ne teď.

„V kolik tě mám kdyžtak vzbudit, aby ses stihla připravit do práce?“

Ježíš, no jo! Byla jsem zvyklá mít celý víkend stejnou směnu, ale najít termín, kdy se dokáže sejít jedenáct lidí pohromadě, a skloubit to navíc ještě s naším systémem střídání dvanáctek, se ukázalo jako neřešitelný problém. Takže zbývala jediná možnost – přemluvit některou z kolegyň, aby si se mnou vyměnila sobotní směnu. Což znamenalo rozbít si víkend, a do toho se logicky nikdo nehrne. Naštěstí se jedna obětovala, ale za cenu, kterou jsem Patrikovi ještě nebyla s to předložit.

Na Silvestra mi podle rozpisu vycházela noční, což už skousnul a mně to zase až tak nevadilo. Pro mě z toho koukal příjemný večer – hosté, kteří neodjeli domů, nebo naopak přijížděli za rodinami, ale neměli u nich kde přespat, bývali vždy dobře naladěni, obvykle jsme si spolu symbolicky připili a přátelsky popovídali, bez nutného následného bolehlavu. Ještě stále jsem ale měla na talíři, že kvůli mým denním na oba vánoční svátky budeme muset zvládnout jeho i moje rodiče čtyřiadvacátého, což samozřejmě místo pohodičky znamená přejíždění od jedněch ke druhým a neustálé sledování času, aby se všechno stihlo. On měl Vánoce až dětsky rád a trval na vyvolávání kouzelné atmosféry a rodinné pohody. Mělo by pro něj ve výsledku tedy být spíš úlevou, že si může rodinné návštěvy užít dosyta kterýkoli den, ale tak jako tak beze mě, protože jsem na oplátku za vyměněný včerejšek musela kolegyni slíbit, že za ni vezmu Štědrý den. Budou na mě muset s Páťou počkat s večeří a já si přijdu k hotovému. Neměla

jsem o ně obavy, zvládnou to skvěle jako pokaždé, když to tak vyšlo, jen si tentokrát svoji holčičku vůbec neužiju a to mě letos obzvlášť mrzelo.

Po páteční noční a sotva pár hodinách lehkého odpočinku jsem celou sobotu vzorně připravovala pohoštění a uklízela dům kvůli oslavě a teď mě po tom všem a následném nedostatečném spánku, o jehož kvalitě se dalo velmi pochybovat, čekal večerní nástup na další směnu. Ještě že nedělní noční bývá v našem hotelu zpravidla velmi klidná. Jakmile vyřídím obvyklé papírování, mohlo by být vcelku mrtvo. Většina hostů bude odhlášená a další najedou až zítra. Při troše štěstí zvládnu i šlofíka.

„Nemám v plánu prospat celej den, ale kdyby něco, tak nejdýl ve čtyři,“ zmohla jsem se na odpověď.

„Dobře. Kdyžtak na mě houkni, kdybys něco chtěla.

Budu vedle.“

Kdybych něco chtěla? Jo, to já bych o něčem věděla! Chtěla bych vrátit čas. Vrazila bych Sandře tu slánku do ruky rovnou a vůbec do tý podělaný koupelny nelezla!

Přetáhla jsem si deku přes obličej a schoulila se do klubíčka. Bylo mi jasné, že už neusnu. Šlo to sice ztuha, ale můj mozek už se nemilosrdně rozjížděl a hrál sám se sebou podivné hry. Jako by v něm ta kukačka hrála ping-pong s mým sebevědomím. S mým starým, spokojeným, ale evidentně pěkně naivním já. Otázky a argumenty lítaly ze strany na stranu a já jsem tu hru neměla pod kontrolou.

– To jako fakt? Chtěla bys radši zůstat slepá a blbá a dělat jim oběma vola?

– Nebyla bych teď zmatená a nešťastná.

– Vážně se ti zdá lepší blažená nevědomost? – Nevím.

– Tohle přece není jen o jediné zradě. Tady nejde jenom o to, že tě podvádí manžel. Kromě něj s tebou tu pěkně špinavou hru hraje taky jedna z těch, které si říkají tvoje kamarádky. Jedna z těch, kterým si na něj občas stěžuješ a někdy taky vykládáš intimní detaily z vašeho života!

Po chvíli už jsem si nebyla jistá, kdy mluví kukačka a kdy moje chatrné já. Všechny ty myšlenky se mi jedna přes druhou honily hlavou a nešlo před nimi utéct.

Neměla bych se ho prostě rovnou zeptat? Vybalit na něj otázku: „Tak která to je? Libuna, Sandra, Gábina, Anča, nebo Jindřiška?“ Těžko bych se ovšem dočkala upřímného přiznání. Bez jediného důkazu. Je to chlap a ti mají v chromozomu Y zakódovanou instrukci: zapírat!

Při jeho nabitém programu, kdy měl v podstatě každý den někde squash, golf, posilovnu nebo šel běhat, pro něj nemohl být žádný problém předstírat, že je jinde, než ve skutečnosti byl. Nikdy jsem ho nepodezírala, takže jsem si to nijak neověřovala. Měli jsme každý své koníčky a já jsem byla radši, že je aktivní, než kdyby se mi každé odpoledne válel na gauči. Představa, jak se mu hrabu v mobilu a hledám důkazy o tom, kde byl nebo nebyl, se mi navíc příčila i teď.

Jak mi ale myslí projela jména mých kamarádek, došlo mi, že se nabízí jediná věc, kterou můžu a musím udělat. Je třeba na to jít z druhé strany. Od holek. Jedna z těch pěti to je, a když se na ně zaměřím, dřív nebo později přijdu na to, která.

29. ZÁŘÍ 2019 

Život na vesnici s sebou nese spoustu nezanedbatelných výhod, které nám vidlákům Pražáci závidí. Fakt stačí pár let a i vy začnete dělit lidi na místní, náplavy neboli naplaveniny a Pražáky. Když bydlíte někde v okolí hlavního města (naše pidivesnice o cca 360 obyvatelích je od něj nějakých čtyřicet kilometrů), existuje pak ještě další level, a tím je Moravák.

„Od Jihlavy dál je všechno Asie“ se stane jedním z vašich oblíbených hesel, obzvláště poté, co se nějaký agilní obyvatel Moravy do těch vašich Kotěhůlek přistěhuje, aby se pokusil překopat v nich všechno, co tam po generace funguje. A aby pak po pár měsících bezvýsledných pokusů zhrzeně odjel šířit své novoty a moderní nápady zase někam jinam, protože se s místními neumí sžít. Pro vás to ale má jedno obrovské plus. Po každém takovém pokusu se totiž v očích místních stáváte o něco méně náplavou a můžete na něj nadávat společně.

Ale zpátky k těm výhodám. Ty to má hlavně tehdy, máte-li mláďata. Vypustíte je hned po ránu na náves, kde se chytí místní partičky, čítající holky i kluky různého věku, a společně vyrazí za dobrodružstvím, přičemž ti starší přirozeně hlídají a komandují ty mladší. Je to, pravda, o něco méně bezpečné, než kdyby vaši potomci seděli doma u počítače, ale zase prý zdravější.

A hlavně – sice vám dítko při těch dobrodružných hrách občas omylem sklouzne do rybníka nebo se vybourá na kole, ale než se dostane domů a vy se tak o celé nešťastné události dozvíte, je zpravidla opatřeno náplastmi, či dokonce náhradním oděvem od nejbližšího souseda a vy jste dokonale ušetřeni pohledu na krev a zbytečné hysterie. Tedy, pokud nebydlíte na návsi. Pak naopak logicky potřebujete chladnou hlavu a větší zásobu obvazového materiálu, přičemž oblečení po vlastních dětech zásadně nevyhazujete, protože se různé velikosti mohou dřív nebo později hodit.

Pak ovšem existují také další faktory života na venkově, které už nelze tak jednoznačně zařadit do těch pozitivních. Každý váš alespoň přibližný vrstevník se postupem času automaticky považuje za jednoho z vašich nejlepších přátel. Tvoří se tu klany, kde jediným kritériem ke vstupu bývá právě ročník narození plus mínus pět let, a jakmile se vám do jednoho z nich podaří (často neplánovaně) vstoupit, získáte spoustu možností, kam jít na kafe a s kým se i během pracovního týdne slušně opít, dopadne-li na vás potřeba či nuda.

Dokud si to ovšem u jednoho z nich nezavaříte, k čemuž vám stačí například se s ním opít a propadnout přílišné upřímnosti. Pak se vám může lehce stát, že zaujmete pozici nejneoblíbenějšího obyvatele hned po tom posledním Moravákovi, co se nedávno odstěhoval a místní lidi už přestalo bavit probírat jeho. Jednoduše potřebují pro své každodenní starosti a drby nový cíl a vy jste si naběhli. Protože dotyčný, před nímž jste se prořekli, dobře věděl, že nejdůležitější teď je přijít se svou variantou pravdy jako první.

Nicméně to bych odbočila. Zpět do fáze, kdy se s vámi lidé ještě baví. Vstupem do toho správného věkového klanu vám jsou i ostatní kamarádi takříkajíc přiděleni. Aspoň u nás, ženských, to tak chodí. Já tomu soukromě říkám syndrom

malého pískoviště. Jako když jste dítě a maminka rozhoduje o tom, s kým si budete hrát. Jednoduše vás posadí do nějakého malého pískoviště a okolo vás sedí další podobně nastrčené děti. Pokud nechcete, aby vám vaše pracně vymodelované bábovičky bouraly, musíte si prostě hrát s nimi.

Já mám takhle vzhledem ke svému věku přirozeně přidělených pět kamarádek z našeho malého pískoviště. O kolika z nich ale můžu říct, že bych si je skutečně vybrala, kdybych měla širší možnosti? Kdybych měla takový výběr, že bych mohla trávit čas opravdu jenom s těmi, se kterými je mi za všech okolností dobře a můžu se jim třeba i svěřit se svými starostmi?

Obvykle se v tom raději moc nehrabu a jsem ráda, že si mám s kým dát to kafe nebo skleničku dvě. Teda většinou flašku dvě, protože tady na vesnici lidi umí žít. Výsledkem je, že se občas nakonec s něčím fakt svěřím a většinou toho vzápětí lituju.

Tentokrát se to nestane. S tímhle se žádné z mých kamarádek z malého pískoviště nesvěřím ani po třech flaškách. Protože ať už bych v tu chvíli seděla s kteroukoli z nich, mohla by to být právě ta, která spí s mým manželem.

Edvina 

Nevěděla jsem, jestli dělám dobře. Znovu jsem si po sobě text přečetla a pak stiskla enter. První článek mého blogu, nazvaného příhodně Malé pískoviště, byl právě zveřejněn. Neměla jsem v plánu o něm komukoli říkat nebo ho snad sdílet na svůj facebookový profil a hlásit se k jeho obsahu. Jen jsem si potřebovala utřídit myšlenky, pojmenovat pocity a někomu se s nimi svěřit. Tohle bylo tak trochu jako u královny Koloběžky první – nikomu a všem. V hotelu byl sice podle očekávání klid, ale můj mozek nedokázal vypnout. Potřeboval se tou nečekanou situací

zaobírat, vstřebat nové dojmy. Takže jsem místo šlofíka hodiny ťukala do klávesnice a teď měla konečně na chvíli dobrý pocit.

Dívala jsem se na svůj pseudonym a iracionálně se usmívala. Edvina Rittová. Znělo mi to zároveň dostatečně nenápadně i zajímavě. Naštěstí jsem měla dost času na hraní, a tak jsem s rozstříhanými písmeny svého skutečného jména Edita Vintrová tak dlouho hýbala, až se mi výsledek konečně pozdával. Rozhodně mě v Edvině nikdo nebude hledat. Kdyby to tedy náhodou někdy někdo četl.

30. ZÁŘÍ 2019 

Na nic se neptej a vař kafe, hlásal nápis na fotce rozčepýřeného vykuleného orangutana, která mi přistála v Messengeru a pronikavým pípnutím mě probudila. Patrik mi pravidelně vyčítal, že mám zvuky v telefonu nastavené na nejvyšší hlasitost, takže jsme vždycky oba nadskočili leknutím, když mi něco přišlo. Měla jsem to tak schválně kvůli Pátě. Ta si ale na rozdíl od Libuny byla schopná zapamatovat, jak se mi střídají směny, a nikdy by mi dvě hodiny po příchodu z noční nepsala.

Na chvilku jsem zaváhala. Nabízela se mi šance prověřit jednu z těch pěti, aniž bych musela sama osnovat nějaké plány. Vzápětí jsem se ale, snad i vinou neskutečné únavy, rozhodla si nejdřív připravit taktiku. Za celý den a půl mě nic konkrétního nenapadlo, a tak jsem teď jen zbaběle odeslala jednoduchou odpověď.

Spím.

To asi těžko, když mi píšeš. Ha! 

Jsem po noční.

Mohlo by jí to dojít. Zkontrolovala jsem čas na telefonu. Co vůbec dělala ona v pondělí v poledne doma?

Spánek je zlozvyk.

Evidentně se nehodlala nechat tak snadno odbýt. Ignorovala jsem ji sotva deset vteřin, než poslala další zprávu.

Už jsem v podstatě u vás, fňuk. Pěkně pečeš na kamarádku.

Tak pojď.

Kapitulovala jsem a hrabala se ven z přikrývek. Oči jsem nemohla rozlepit a mozek probrat k činnosti. Než jsem se ráno dostala do postele, bylo skoro deset. A jako vždycky po noční mi docela trvalo usnout, i přes to víkendové vyčerpání. Probuzení po nějaké hodině a půl bylo vždycky to nejhorší. To už bylo lepší nechodit si lehnout vůbec, jenže jsem fakt předem netušila, že přijde přepadovka.

Jdu. Potřebuju to kafe.

Voda v rychlovarné konvici ještě nezačala ani hučet a Libuna už lezla do naší kuchyně. Dávno jsme si pravidla nastavily tak, že jsme nečekaly před domem, až nás někdo pustí dovnitř. Ohlásily jsme se a šly rovnou dál.

„Nazdar. Ty teda vypadáš,“ sjela mě kritickým pohledem a rozkydla se v nejbližší židli.

„A ty se divíš? Sotva jsem usnula a už mi přilít do zprávy ten rozcuchanej opičák,“ vyčetla jsem jí zdánlivě pobaveným tónem.

„Hezkej, viď?“ tetelila se blahem. „Celá ty. Kdyby ses viděla!“

Já bych se nejradši viděla ještě pořád v posteli, mezi náma.

Zalila jsem oba hrnky s instantním kafem, sobě černé bez

ničeho a Libuně jsem nechala dost místa na mléko a cukr. Vzhledem k tomu, že preso běžné velikosti by v sobě měla na dvě polknutí, musela bych během chvíle udělat další a pak si od Patrika opět vyslechnout, jak je ta čistá arabika drahá. Takže jsme se už před časem usnesly, že je to pro nás škoda, a radši si dávaly čtvrtlitráček Nescafé.

„Ti jako ani není divný, co tady v tudle dobu dělám?“ dožadovala se Libuna teatrálně pozornosti. Vždycky si o ni uměla bez okolků říct. To byla její nejsilnější disciplína.

„Je. Co se děje?“ Postavila jsem před ni hrnek a krabici s mlékem. Cukřenku si mezitím podala sama.

„Kryštof si ráno stěžoval, že ho bolí břicho. Tak jsem s ním jak blbec vyseděla frontu u dětský, která ho prochmatala a nic nezjistila. Povídala, že asi něco blbýho sněd a ať ho nechám dva dny doma. No chápeš to? Ten kluk jed jenom to, co jsem uvařila já! To mi jako chtěla říct, že vařím blbě nebo co?“ rozčilovala se naoko a vzápětí se rozesmála nad vlastním vtipem.

„No, to záleží na tom, jestli od tebe někdy něco jedla,“ dostával se můj mozek pomalu do formy.

„Tse! Jak ti posledně šmakoval ten řepovej salát! Ještě sis brala domů v kyblíčku! Kterej tady mimochodem pořád ještě někde mám.“

Protože jsi toho udělala jako pro celej regiment, tak jsem ti od toho trochu pomohla. Ale máš recht, umíchala jsi ty hotové suroviny dohromady jedle. Což se například o těch zapečených těstovinách předtím říct nedalo. Vyhrabala jsem plastový kyblíček ze spodní skříňky kredence a bez komentáře ho postavila před ni na stůl. Beztak ho tu zase zapomene jako minule a předminule.

„No a co teda myslíš, že mu je? Když to není jídlem?“ odmítla jsem znovu chválit pokrm, který se jí výjimečně fakt povedl. Natolik, že ho od té doby dělala pokaždé, když

někam šla, a hlasitě si říkala o pochvalu. Jinak žádná velká kuchařka nebyla.

„Já si nic nemyslím, já to vím. Jsem mu cestou zpátky promluvila do duše a hajzlík se přiznal. Je mu písemka z angliny, na kterou se vyprd. Měl se přes víkend našprtat slovíčka, a ani na to nehráb. Tak se normálně hodil marod. V deseti letech! Co jako bude dělat ve čtrnácti?“ Zuřivě míchala lžičkou ubohý světle béžový nápoj a tvářila se u toho tak dramaticky, jako by zjistila, že Kryštof bere drogy.

„Takže jsi ho, předpokládám, odvezla šupem do školy.“

„Šílíš? Copak jsem blbá?“ vykulila na mě oči a předklonila se, až si prsa málem máchala v hrnku. „Mám na dnešek a zejtřek napsanou ošetřovačku, tak přece nepojedu do práce, ne? Mladej se pěkně nehne z baráku, páč marodí, že jo… Holt nepude odpoledne ven s kámošema a bude se místo toho šprtat ty slovíčka.“

„Aha?“ neskrývala jsem překvapení. „A nebude to pro něj signál, že má příště simulovat zase, až se mu nebude chtít na písemku? Když mu to teď prošlo?“

„Tobě se to kecá, když už máš Páťu velkou a samostatnou. Ty tomu nemůžeš rozumět,“ mávla rukou a gesto doprovodila ještě výmluvným kroucením hlavy.

Jasně, já jsem úplně nemožná, protože Patrika nikdy nebyla malá a nesamostatná. Na druhou stranu jsem uznávala, že za školu nikdy nechodila, protože jako jedničkářka neměla potřebu se „ulít“.

„No a co vy? Jak jste v sobotu dopadli?“ převedla Libuna od své výchovy řeč na oslavu, nicméně na odpověď nečekala. „Mně bylo včera celej den pěkně blbě. Z těch tvejch panáků. Nebo možná z toho jídla, třeba taky vaříš blbě,“ posloužila si dalším vtipem. „Páč Sandra prej blila jak Amina až do odpoledne.“

„Tak to se není čemu divit,“ podotkla jsem při vzpomínce na kamarádku, která se ládovala jak nezavřená. A ačkoli opilá byla už někdy v devět, odcházeli s Tomášem až jako poslední někdy kolem třetí. Sotva stála na nohou. Málokdy se takhle zdrželi. Tentokrát měli výjimečně hlídání, jinak zásadně odcházela tak, aby v osm uložila Tadeáška. I když už mu bylo sedm let, bez mámy prý neusne.

„Ta se zase pěkně rozjela. Všimla sis, jak do ní padaly ty jednohubky a řízky? Oni snad doma nejedí nebo co. Nepřinese nikdy nic, ani blbý oříšky, natož aby třeba koupila víno, ale sežere a vychlastá všechno, co vidí,“ přisadila si Libuna. Ačkoli si nebrala servítky, v tomhle měla naprostou pravdu. Sama už jsem si několikrát říkala, jestli Sandře není hloupé chodit všude s prázdnýma rukama. Tentokrát sice s Tomášem přinesli dokonce flašku whisky, ale to bylo výjimečně, protože jsem měla kulatiny. A hodilo se to

samozřejmě spíš Patrikovi, protože já ji nepiju.

„No a co Patrik? Jak to snáší, že jeho starý už táhne na padesát?“ rýpla si pro změnu zase do mě. Jakožto o pět let mladší si mohla vyskakovat.

„V tomhle ohledu bych si mohla stěžovat spíš já, když jemu je ještě o tři roky víc, ne?“ namítla jsem a přemýšlela, jestli za její zmínkou nemám hledat nějaký skrytý podtext. Opravdu se tak zajímá o Patrikovy pocity, nebo se jenom chtěla trefovat do mě?

„No jo, ale u chlapa je to něco jinýho. On je ve čtyřiceti třech vlastně v nejlepších letech, na rozdíl od tebe. A navíc pořád děsně sportuje, takže se udržuje. Hele, jsem na něj teď v sobotu koukala a normálně ti mně přijde, že je jako ten Benjamin Button. Taky vypadá čím dál líp. Aby ti ho ještě neklofla nějaká mladší,“ zvedla varovně prst. „A hubenější,“ dodala nevybíravě, přičemž sjela moje poctivě vymlsané letokruhy.

Automaticky jsem si přes povolené břicho stáhla volné triko a stiskla čelisti. Mohla bych jí vrátit něco o minimálně třiceti kilech, které ona měla oproti mně navíc, ale neudělala jsem to. Zaujala mě pointa toho, co říkala. Co když něco ví? Nebo ještě hůř – co když jsem v celé vesnici nakonec jediná, kdo to neví?

„Máš snad na mysli někoho konkrétního?“ snažila jsem se o ledabylý tón a raději se zhluboka napila kafe. Hrnek jsem držela oběma rukama, aby nebylo vidět, jak se mi třesou.

„To ani ne. Ale může to bejt kdokoliv,“ pohodila hlavou a v očích jí hrály škodolibé plamínky.

Tak to se pleteš. Možností je přesně pět. A jedna z nich jsi ty. Nějak moc se o něj zajímáš!

Než dopila kafe, mluvila už zase jenom o sobě a svých problémech s Alešem. Ty historky už jsem několikrát slyšela, takže jsem ji poslouchala na půl ucha, ale ona si toho ani nevšimla.

4. ŘÍJNA 2019 

Jak už víte, jedna z pěti mých kamarádek z našeho malého pískoviště je zároveň milenkou mého muže.

Možná si teď říkáte, proč to píšu sem. Proč vám a proč vůbec něco píšu, místo abych to šla řešit. Jenže, jak se to vlastně řeší? Co má žena v takové situaci udělat? Uhodit na něj? Nebo na ni? Ale na kterou? Na všechny? A pak složitě slepovat střípky rozbitých vztahů s těmi čtyřmi, které v tom byly nevinně? (Pokud o tom celou dobu nevěděly.)

A co potom, až to zjistím? Co to udělá se vztahy na pískovišti? Budou si ostatní „děti“ dál stavět svoje hrady z písku s ní, nebo se mnou? Nebo nás snad budou střídat, protože si to my dvě máme vyřešit mezi sebou, a nebudou se do toho chtít plést?

Třeba si budou myslet, že si za to určitě můžu sama. A třeba si to myslíte i vy. A třeba na tom dokonce i něco je. Možná ten pacient nula, v našem případě tedy viník nula, u kterého to celé začalo, jsem já.

Naše manželství se jen těžko dá označit za ideální. Spíše bych ho až dosud viděla jako velmi dobré a takříkajíc uspokojující. Nedělám si iluze o tom, že se jacíkoli dva lidé mohou i po pětadvaceti letech milovat stejně intenzivně jako na začátku vztahu. Život není romantický film nebo kniha a já jsem realistka. S manželem jsem už od střední školy. Tehdy mi imponovalo, že kromě toho, že byl (a stále je)

velmi pohledný, od ostatních kluků v mém okolí se lišil jak svou nadprůměrnou přirozenou inteligencí, tak ambicemi, citlivostí, empatií a tím, že si na nic nehrál. Byl o tři ročníky výše, a přesto si mě všiml, což holce v patnácti přirozeně pozvedne sebevědomí.

Představte si mě jako takový ten klučičí typ – krátce střižené vlasy, nikdy žádné šminky ani šatičky, malá prsa pod obyčejným bavlněným trikem a nohy do X v sepraných džínách. Existovaly pro mě důležitější věci než móda a holčičí tlachání, takže jsem radši ležela v knížkách. Jednou, takhle před odpoledním vyučováním, jsem seděla na schodech chodby našeho gymnázia zahloubaná do Bukowského.

„To bych si rád přečet,“ ozvalo se mi najednou nad hlavou, a když jsem ji zvedla, stál tam on a usmíval se. Krásný kluk z maturitního ročníku, který si mě všiml.

„Tak si ji půjč,“ natáhla jsem ruku se Všemi řitěmi světa i tou mou.

„To bych rád, ale nejdřív si ji klidně dočti ty. Přece tě nebudu vytrhovat v půlce.“

„Čtu ji už podruhý, takže neboj, o nic nepřijdu,“ vyslala jsem k němu kromě ruky s knihou i úsměv a pak už to šlo ráz na ráz.

Diskuze o knížkách a filozofické rozjímání nad životem se z prostoru školy postupně přemístily do kavárny a parku a najednou jsme spolu seděli v kině a drželi se za ruce. Byl prvním klukem, který mě kdy políbil, a totéž tvrdil on o mně. I když gymnázium po pár měsících opustil a šel na vysokou, vídali jsme se dál. Výsledkem naší lásky se pak ve třetím semestru mých studií stala dcerka, která se jmenuje po něm. Ani na chvíli jsme nepřemýšleli o jiném řešení, i když mí rodiče pochopitelně měli problém s tím, že školu nedokončím. Mně to nepřišlo důležité. Měla jsem pozorného dospělého zralého partnera (velmi narychlo se vzhledem

k situaci stal i mým manželem) a dítě, které mi život dokonale vyplňovalo. Díky svému muži jsem si připadala jako lepší člověk – a to pro mě odjakživa bylo definicí lásky.

Zvládli jsme i ty první roky, kdy on studoval a já pobírala základní mateřskou, protože jsem si samozřejmě nestihla jakýmkoli zaměstnáním vysloužit lepší. Manžel to vyřešil tím, že už při studiu začal pracovat. Nejprve na částečný úvazek a později na plný, s individuálním studijním plánem. Všemožně se snažil nás zajistit, a protože jsem to chápala, nikdy jsem mu nevyčítala, že je s námi málo. Spíš mi bylo líto, že si dcerku nemůže užít tolik jako já. Že mu utečou ty nejkrásnější roky a nikdy už nebude mít možnost to prožít znovu.

A neměl, protože další dítě už nepřišlo. Právě někdy v těch dobách, kdy jsem trávila celé dny s malou sama, v bytě, na jehož nájem nám přispívali rodiče, a on v práci nebo ve škole, jsme se přestali chovat jako milenci. Ze vztahu se vytratila jiskra a z nás zbyli dva dospělí lidé se svými povinnostmi, kteří se večer potkali v ložnici unavení každý z těch vlastních a pusa na dobrou noc jim oběma stačila. Tedy, aspoň jsem si to ještě donedávna myslela.

Edvina 

Možná to nebylo nejvhodnější zakončení, ale lepší mě nenapadalo, a navíc na mě v tu chvíli dopadl splín. Slova ze mě tryskala sama, ale síla poslední vlastní myšlenky mě dostala. Opravdu jsem právě připustila, že si možná za fakt, že má můj manžel milenku, můžu sama, protože s ním už dlouho nespím? Jsem viník nula, protože jsem ho pravidelně nesváděla v rajcovním krajkovém prádle? Ale bylo to přece oboustranné. Ani on se o nic nepokoušel a žádnou nespokojenost nevyjádřil. Nikdy jsme o tom nemluvili, prostě to nějak vyšumělo a měla jsem za to, že v tom ani jeden z nás nespatřuje problém, když nemá potřebu to otevírat.

Jenže ono to u nás s tím mluvením už dlouho nebylo valné obecně. Kdy naposledy jsme si popovídali na nějaké filozofické téma nebo probírali své pocity a sny? Dost možná ještě na škole. Co se narodila Patrika, vystačili jsme si s běžnými každodenními tématy a na nějaké hlubokomyslné diskuze nebylo kdy. Teď, když už dcera bydlí s kamarádkami ve sdíleném bytě v Praze, by k tomu snad byl i prostor, ale tak nějak jsme si odvykli.

Paradoxně mi právě tohle chybělo a chybí víc než sex. Že nemám s kým sdílet myšlenky, které by obsáhly víc než čtyři stěny našich domovů nebo hranice vesnice. Že postrádám někoho, s kým bych se mohla otevřeně a zasvěceně bavit i o jiných věcech, než které se na nás každodenně valí z televizních a internetových zpráv.

Už dlouho mám pocit, že se kapacita mého mozku plíživě, ale markantně zmenšuje. Jako by to byl sval, který potřebujete procvičovat, jinak ochabne. A protože Patrik už dlouho nebyl tím, u koho bych ochotu k podobným diskuzím hledala, a ani jedna z kamarádek taky nevypadala, že by chtěla kromě starostí s dětmi, chlapy a prací (a v případě Gábiny tedy hlavně kočkami) řešit cokoli hlubšího, čím dál víc jsem uvažovala o tom, že si založím blog. K psaní jsem tíhla odjakživa, ale dřív to bylo jen takové občasné hlodání bez reálných obrysů, které se však v posledních dnech jasně zhmotnily. Bylo mi jasné, že to ze začátku bude čistá samomluva, ale aspoň si pročistím hlavu a postupně se třeba nějací diskutéři najdou. V prapůvodním plánu jsem tedy, pravda, měla sdílení článků na Facebooku, ale vzhledem k tomu, co mě nakonec k odstartování blogu přece jen přivedlo, to samozřejmě nepřicházelo v úvahu.

Vzpomínka na Gábinu a její kočky mi v mozku rozblikala varovnou žárovku. Rychle jsem zkontrolovala čas. Slíbila jsem, že složím básničku o Františkovi, protože k nim večer jdeme slavit jeho svátek. Vůbec se v poslední době s těmi oslavami roztrhl pytel. Ve větších městech to tak možná není, ale na vesnici se strašně pije. Jakmile je jenom trochu slušné počasí, všichni pořádají grilovačky a obecní úřad zase venkovní zábavy, na které je nepsaná povinnost přijít, takže se během léta pomalu nedá najít víkend, kdy by člověk nemusel pít. Já jsem naštěstí měla volný jen každý druhý, takže mě to logicky omlouvalo, ale i tak už jsem se těšila, až ta potřeba neustálého společného popíjení s nastupujícím sychravým podzimem opadne. Jen do toho pak zase přišly narozeniny a svátky a vzhledem k tomu, kolik nás bylo, se vhodná záminka pro akci našla velmi často.