Arnaldur Indridason 

Hluboké soutěsky 

Originální název: Tregasteinn 

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Arnaldur Indridason, 2019 

Title of the original Icelandic edition: Tregasteinn 

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík, 

www.forlagid.is 

Translation © Tomáš Butala, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0756-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-0757-1 (mobi)

Jedna 

Mladá žena stála u okna obývacího pokoje a dívala se ven do večerního šera. Kouřila cigaretu a s požitkem vyfukovala kouř, ve slabém světle vycházejícím z nitra bytu byla jasně patrná její silueta. Měla vlasy po ramena a na sobě měla šaty úzkého střihu, které zdůrazňovaly štíhlost jejího těla. Napila se ze sklenice a odložila ji na parapet. Možná se právě vrátila z nějakého večírku. Vypadala elegantně s cigaretou tam u okna. Pak se za ní objevil muž zhruba stejného věku jako ona, přišel k ní, napil se ze své sklenky a ovinul ženu pažemi. Políbili se.

Většina lidí tou dobou sledovala jakousi vědomostní soutěž v televizi. V přízemí vedlejšího domu seděl u televize pár středního věku. Muž byl holohlavý a nosil brýle. Měl košili a kravatu s povoleným uzlem. Žena měla vlasy svázané do copu, přitulila se k muži a zívla. Potom vstala, šla do kuchyně, kutila cosi u dřezu, pak skládala nádobí do skříňky. Náhle se oba v tutéž vteřinu zvedli.

V obývacím pokoji v prvním patře si hrály děti, dva chlapci a jedna dívka. Po zemi měli rozsypanou záplavu kostiček lega a něco z ní stavěli, pak uprostřed hry strnuli a podívali se na zavřené dveře, za nimiž se nacházela kuchyně. Za dveřmi byli jejich rodiče a hádali se. Žena něco řekla, načež její muž zařval a udeřil do stolu, aby k ní pak hrozivě vykročil, jako kdyby ji chtěl uhodit.

V obývacím pokoji vstal starší z chlapců od lega a odvedl sourozence na chodbu.

Hádka v kuchyni pokračovala, pak muž udeřil.

Muž v přízemí přestal sledovat televizní soutěž, vstal a zvedl hlavu ke stropu, tak blízko ta hádka v kuchyni nad nimi byla. Žena nechala nádobí nádobím a vrátila se do pokoje. Mluvili spolu, žena evidentně chtěla, ať manžel jde nahoru k sousedům a uklidní je. Vypadalo to, že podobný rozhovor nevedou poprvé.

Muž v kuchyni dál pořvával a znovu udeřil svou ženu, tentokrát šla k zemi.

Ta elegantní dvojice v sousedním domě se líbala stále náruživěji. Žena muži svlékla sako. Na vteřinu zaváhal a podíval se na hodinky, jako kdyby neměli moc času, jako kdyby si museli pospíšit. Žena se nenechala odradit a již mu napůl rozepnula košili. V příštím okamžiku se její šaty svezly na zem a rázně postrčila muže, který se pozadu svalil na sedačku. Muž tam ležel, kalhoty u kolen a sledoval ženu, jak si rozepíná podprsenku. Zarazila se však uprostřed pohybu, šla k oknu a zatáhla závěsy. O chvilku později se v obývacím pokoji zhaslo.

Muž v kuchyni se hrozivě tyčil nad ženou a řval. Děti nebylo nikde vidět. Potom na okamžik ztuhl a naslouchal. Něco ho vyrušilo. Žena stále ležela na zemi, ale pak jí pomohl vstát, urovnal jí rozcuchané vlasy a gestem jí naznačil, ať zůstane v kuchyni a je zticha. Žena na sobě měla bílou halenku a šedou sukni. Uhladila si sukni, muž otevřel dveře a vyšel z kuchyně. Rychle nahlédl do obýváku a viděl, že děti tam nejsou, zůstaly tam jen opuštěné kostky na podlaze. Potom se vydal ke vstupním dveřím a otevřel je, zatímco jeho žena zůstala ustrašená a bez hnutí v kuchyni.

Žena v přízemí stála v rámu vchodových dveří a poslouchala, co se děje nahoře. Zdálo se, že má vážné obavy. Její manžel byl nyní u sousedů nahoře. Tam se žena dál schovávala v kuchyni a nevěděla, co má dělat. Pomoc byla blízko. Možná už se tohle všechno jednou přesně takhle stalo. Muži spolu mluvili ve dveřích bytu. Žena se nakonec pomalu vydala ke dveřím od kuchyně, otevřela je a připojila se k mužům. Oba se na ni podívali. Starší z hochů vyhlédl na chodbu a díval se na dospělé, sourozenci stáli za ním. Muž z přízemí řekl něco ženě, ale ta zavrtěla hlavou, jako kdyby měl zbytečné obavy. Její manžel byl zjevně toho názoru, že je soused vyrušil už na dost dlouho, a chtěl zavřít vstupní dveře, avšak soused zezdola se nechtěl nechat odbýt. Muži se dohadovali, žena a děti přihlížely.

Tlusté závěsy skrývající zamilovanou dvojici se nepohnuly.

Muž ztrácel trpělivost. Strčil do souseda, chtěl ho vytlačit ze dveří. Žena tam stála mlčky a nic nepodnikala. Přišly k ní děti a matku objaly. Žena z přízemí dál stála ve dveřích a poslouchala, co se odehrává nahoře. Nakonec muž seshora souseda odstrčil a přibouchl mu dveře před nosem. Otočil se k manželce, která tam stála obklopena dětmi, díval se na ženu, pak na děti, potom zase na ni a nakonec zmizel v chodbě.

V bytovém bloku na protější straně ulice seděla u kuchyňského stolu spoře oděná žena s obličejem v dlaních. Zjevně jí nebylo dobře. V pravidelných intervalech se vždycky podívala kamsi do bytu a zdálo se, že s někým mluví. Chvíli nato se objevil muž a políbil ji na ústa. Měl na sobě tmavé kalhoty, svetr a právě si oblékal bundu. Žena ho doprovodila ke dveřím, muž rychle vyšel na chodbu. Jako kdyby nechtěli, aby ho někdo viděl. Žena osaměla a znovu si sedla ke stolu, byla však neklidná, zase vstala a podívala se na hodiny, zkontrolovala mobil a zase ho odložila.

V patře nad ní seděla u televize stará žena, jejíž tvář osvětlovalo jen blikání obrazovky. Podívala se ke dveřím, vstala a váhavě se k nim vydala.

Otevřela dveře, a než se vzpamatovala, vrhnul se proti ní nějaký muž a srazil ji na zem. Jeho tvář se v šeru prakticky nedala rozeznat.

Stínová postava s igelitovou taškou již o chvíli později kvapně prohledávala byt. Muž v rychlosti přebíhal z místnosti do místnosti, otevíral zásuvky, vyhazoval věci ze skříní, načež vyběhl na chodbu a zavřel za sebou dveře bytu.

Závěs v obývacím pokoji zamilované dvojice byl už zase roztažený. Mladá žena stála ve tmě nahá, dívala se z okna a kouřila. Měkký svit žhavého konce cigarety dopadal na její klidný obličej.

Dvě 

Marta zaparkovala před vchodem a sáhla po své elektronické cigaretě. Nacházela se ve čtvrti, jejíž zástavbu tvořily jak bytové bloky, tak řadové domy nebo dvojdomky, tu a tam byly vidět dokonce i samostatně stojící domy těch majetnějších. Tato část města byla postavena začátkem sedmdesátých let a zažila již lepší časy. Policie sem zajížděla kvůli rušení nočního klidu nebo opilství a sprejeři zde byli stále drzejší. Policie registrovala i vloupání a krádeže, ovšem takto závažný zločin se zde dosud nevyskytl. Když se rozneslo, z jakého důvodu se před jeden blok přiřítila policejní auta s ječícími sirénami, s nimi sanitka a na závěr i minibus kriminalistických techniků, byli místní obyvatelé užaslí a šokovaní současně. Do prvního patra proudili stále další policisté v uniformách, do bytu, v němž pak dlouho šlehal blesk fotoaparátu.

Žena ležela při vstupu do bytu, tak blízko dveřím, že ji bylo nutné překročit, aby se člověk dostal dovnitř. Mohlo jí být okolo sedmdesátky, měla na sobě pletený svetr, pod ním blůzu, hnědé kalhoty a kolem krku brýle na tenkém řetízku. Vlasy měla téměř úplně šedivé. Z jejího obličeje bylo zřejmé, jak musel být útok brutální. Oči měla vytřeštěné a ústa široce otevřená, jako kdyby se ze všech sil snažila nadechnout.

Byt byl zpustošený. Věci té ženy ležely na podlaze, mnohé z nich byly rozbité, zásuvky zotvírané, všude rozházené knihy, některé kusy nábytku překocené. Obrazy na stěnách visely nakřivo. Zdálo se však, že žádný z nich nechybí.

Marta stála ve dveřích bytu a potahovala z elektronické cigarety. Přestala kouřit ty tenké mentolové a radši vapovala, což bylo přece málem zdravé, pokud tedy člověk věřil reklamám výrobců elektronických cigaret. Nejradši měla vanilku, ačkoliv jí na příchuti v podstatě nezáleželo, hlavně aby do sebe dostala patřičné množství nikotinu. Pak cítila docela dobrý účinek, minimálně pokud kouřila rychle a vdechovala hodně páry naráz, takže v poslední době bývala často zahalena oblakem páry, jako kdyby byla chodící geotermální elektrárna.

„Nešlo by to bez toho dýmení?“ zeptal se forenzní technik. Neobtěžoval se skrývat svou podrážděnost.

„Uklidni se laskavě,“ řekla a věnovala se koronerovi, který přišel, aby potvrdil smrt.

„Můžeš už říct něco k příčině smrti?“ zeptala se Marta.

„Vždyť je to celkem evidentní, ne? Došel jí kyslík,“ řekl doktor. „Zadusila se. A není to dlouho, půl hodiny nebo tak. Jak to, že jste tady tak rychle?“

„Byla zardoušena?“

„Ne. Spíš si myslím, že jí někdo něco přetáhl přes hlavu, možná plastový pytel. A tady ho zadrhl,“ doplnil a ukázal na slabý otisk na krku. „Bránila se. Má polámané nehty. Další informace až po pitvě.“

„Kdo nás vlastně zavolal?“ zeptala se Marta.

„Nepředstavil se,“ řekl policista stojící na chodbě, který dorazil na místo jako první. „Říkal jenom něco o přepadení, že tady ve svém bytě leží nějaká žena a možná je zraněná.“

„Zvládneme ten telefonát vystopovat?“

„Říkali, že to bude trochu problém.“

„Takže to byl zřejmě pachatel, ne?“ prohlásila Marta jakoby sama k sobě. „Možná se v něm hnulo svědomí, že zašel příliš daleko?“

Jelikož tyto otázky nebyly určeny nikomu konkrétnímu, nikdo také neodpověděl. Žena byla přepadena před krátkou dobou a neexistovali svědci kromě pachatele samotného. Nebo pachatelů. Mohlo jich být víc a rozhodli se zavolat policii. Ta žena důvěřivě otevřela dveře, pak se na ni bez varování někdo vrhnul a srazil ji na zem. Snad se ještě pokusila uniknout a neudělala víc než několik kroků. Pokud by tomu tak bylo, pustila možná pachatele dovnitř dobrovolně. Možná ho znala.

Marta vyšla se svou cigaretou na chodbu a rozhlédla se po schodišti, podívala se nahoru, dolů. Potom se vydala po schodech do přízemí, kolem dveří jednotlivých bytů a dál do sklepa. Vešla do černé sklepní chodby a rozsvítila. Z obou stran chodby byly sklepní kóje, na jejím konci se pak nacházela prádelna s oknem ve výšce hrudi, které vedlo do velkého dvora. Okno bylo pootevřené na ventilaci, otisky bot a špína na parapetu jasně svědčily o tom, že tudy někdo před nepříliš dlouhou dobou prolezl.

„Tys sem vlezl tudy, ty hajzle?“ zabručela Marta a prohlížela si stopy. Pachatel zjevně nepospíchal. Dokonce okno vrátil do ventilační polohy, jako kdyby to mělo na zastření stop stačit. Marta se snažila rozeznat nějakou stopu venku v trávě, ale na to tam vládla příliš velká tma.

Vrátila se do prvního patra a informovala techniky, kteří si mezitím navlékli tenké bílé overaly. Jeden z nich se odebral se svou výbavou dolů. O něco později dovolili Martě vstoupit do bytu za podmínky, že se nebude ničeho dotýkat. Sousedy požádali, aby nevycházeli z bytů, avšak venku na ulici se pomalu shromažďovali zvědavci. Tělo zavražděné ženy bylo sneseno po schodech a odvezeno k pitvě do fakultní nemocnice. Na zvonku u dveří stálo jméno Valborg. Marta se dívala na obraz zkázy, který se jí tu nabízel.

V průběhu let vstoupila do více bytů a domů zpustošených zloději, než by jí bylo milé, a zde se na první pohled nejevilo nic odlišného než jinde. Všechno zde bylo zpřeházené, jak pachatel pátral po cennostech. Bez ohledu na ztráty. Marta přemýšlela, zda pachatel mohl hledat něco konkrétního. V ložnici ležela na zemi malá prázdná šperkovnice, obsah tašky přes rameno byl rozsypán, Marta viděla peněženku bez platebních karet a bez peněz.

V koupelně pachatel stejně bezohledným způsobem vyklidil skříňku s léky. Jedno prázdné balení léků spadlo do vany, další věci ležely v záchodě, nůžtičky na nehty, miska na mýdlo. Na hladině plavalo platíčko běžně používaného léku na cholesterol. Ta žena tedy měla zvýšený cholesterol. Marta se sklonila nad vanou a přečetla nápis na balení léků, které tam leželo – pokud se nepletla, měla ta žena ještě mnohem závažnější zdravotní problém.

Marta nikde neviděla stolní počítač a nenašla ani notebook nebo tablet. Ani mobil. Na Facebooku nebo Twitteru se toho tedy o této ženě moc nedozví. Staromódní telefon pevné linky, který zřejmě předtím stál na stolku v předsíni, ležel na zemi. Marta věděla, že je stále spousta starších lidí považujících internet za ďáblův vynález a netrpících doma žádnou počítačovou techniku, ale Valborg jí připadala ještě poměrně mladá na někoho, koho technologická revoluce posledních let docela minula. V rohu obývacího pokoje stál psací stůl. Všude kolem ležely poházené noviny a papíry, recepty na léky, účty od odborných lékařů pomíchané se všemi možnými lístečky, papírky na poznámky, nákupními seznamy. Marta některé zvedla a četla si je, když tu našla lístek s telefonním číslem, které jí bylo až příliš povědomé. Bylo tam jen číslo, žádné jméno. Marta na číslo chvilku hleděla a přemýšlela, jaký vztah mezi ním a zemřelou může být. Potom se rozhodla, že to zjistí okamžitě. Vzala mobil, navolila číslo a po chvilce uslyšela známý hlas.

„Tady Konráð.“

„Neruším?“

„Záleží, o co půjde.“

„Znáš nějakou Valborg?“

„Ne.“

„Zdá se ale, že ona zná tebe,“ řekla Marta.

„Opravdu? Valborg? Nic mi to neříká.“ Následoval okamžik mlčení. „Anebo počkej, možná jo, není ona už trochu starší?“ zeptal se Konráð.

„Našla jsem tvoje číslo na jejím psacím stole. Je mrtvá.“

„Mrtvá?“

„Ano.“

„Ty jsi u ní? Stalo se jí něco? Nebo co tam děláš?“

„Někdo se k ní vloupal a zavraždil ji,“ řekla Marta. „Nejspíš ji udusil igelitkou.“

„To je hrůza.“

„Odkud jsi ji znal?“

„Vlastně jsem ji neznal,“ řekl Konráð a Marta vycítila i z telefonu, jak ho to šokovalo. „Jestli je to ta paní, co myslím… Chtěla se se mnou setkat, protože věděla, že jsem byl u policie. Před dvěma měsíci nebo tak… říkáš, že igelitkou?“

„Co ti chtěla?“

„Opravdu je mrtvá?“ koktal Konráð. „Já jsem si to jméno hned nevybavil, ale přesně si pamatuju, co chtěla, bylo to totiž dost speciální. Kontaktovala mě, aby zjistila, jestli dokážu najít její dítě.“

Tři 

Setkali se v muzeu Ásmundura Sveinssona.

Konráð si ještě dobře pamatoval, jak váhal, když mu zavolala a požádala ho o pomoc. Řekl jí, že je v důchodu a nepřijímá soukromé zakázky, ale ona se nenechala odradit. O týden později mu volala znovu a ptala se, jestli nezměnil názor. Konráðovi šla tato tvrdošíjnost trochu na nervy, ale nechtěl být nezdvořilý. A bolest obsažená v hlasu té ženy dávala tušit, že pro ni nebylo příjemné ho kontaktovat.

„Pracoval jsi přece na tom případu s tou mrtvolou, co našli v ledu na Langjökullu, že?“ zeptala se bázlivě, když spolu chvíli mluvili a on se již podruhé pokusil rozhovor ukončit. Popírat to nemohl. Byl to jeden z jeho nejtěžších případů. Média o něm obsáhle referovala, trvalo třicet let zjistit, co se skutečně stalo. Konráð se kvůli tomu mnohokrát dostal do nepříjemné situace, zdálo se, že k tomu mají všichni co říct, lidé ho otravovali s nejbláznivějšími spikleneckými teoriemi o pohřešovaných, záhadných úmrtích a špinavostech islandského podsvětí.

Chvíli nato se Konráð s tou ženou rozloučil. Pro něj tím ta věc byla vyřízena, ale ona za dva měsíce zase zavolala.

„Nevím, jestli si vzpomínáš,“ řekla. „Před časem jsem ti volala a prosila tě o pomoc.“

Vybavil si její poslední telefonát. Vzpomínal si na ten bol v jejím hlasu a při představě, že ji má odmítnout i potřetí, se cítil mizerně. Ještě o té věci ani pořádně nepřemýšlel. Při posledním rozhovoru neměla ani příležitost blíž vysvětlit, o co přesně jde. Jen se ptala, zda jí může pomoct v jedné záležitosti, která ji už dlouho tíží a je pro ni velmi osobní. Vyhnul se tomu, aby jí poskytl záminku k dalšímu hovoru. Nyní si ale musel přiznat, že začal být zvědavý.

„Co tě tak tíží? Co pro tebe mám udělat?“ zeptal se do nepříjemné odmlky.

„Nerada bych to probírala po telefonu,“ řekla. Evidentně vycítila, že nyní zareagoval poněkud vstřícněji. „Byla bych ráda, kdybychom se mohli setkat. Třeba v centru, v nějaké kavárně? Nebo kde budeš chtít. A promiň, že jsem tak tvrdohlavá, opravdu tě nechci otravovat. Já ale zkrátka nevím, na koho se mám obrátit.“

Potom zmínila, že dřív pracovala poblíž muzea pojmenovaného po sochaři Ásmunduru Sveinssonovi a občas tam po práci chodívala, aby nechala v klidu doznít den. Dohodli se na jedno z nadcházejících odpolední. Když Konráð dorazil, uvnitř skoro nikdo nebyl. Právě odjel plný autobus turistů a on nepochyboval, že brzy přijede další. Reykjavík byl zaplaven masovou turistikou, cestovní kanceláře hledaly, kam se všemi těmi lidmi, a na to bylo Muzeum Ásmundura Sveinssona dobré, protože neleželo daleko od centra a mělo velmi atraktivní venkovní expozici.

Také budova samotná by v Reykjavíku těžko našla srovnání. Byla originálním způsobem nadčasová a mimořádná, přísné tvary se setkávaly s měkkými liniemi a nad vším tím trůnila kopulovitá střecha připomínající hvězdárnu. Jako kdyby tam uvízla nějaká loď z paralelního vesmíru.

V jednom ze sálů seděla na lavičce Valborg a prohlížela si sochu. Znázorňovala matku, která na klíně chovala dítě a láskyplně na něj hleděla. Socha se nazývala Mateřská láska. Když Konráð vstoupil do sálu, Valborg mu dala váhavě znamení, pozdravili se a ona mu nabídla místo vedle sebe.

„Neuvěřitelné, jak se dá obyčejný kámen proměnit v takové umění…“ řekla, zatímco dál pozorovala sochu.

Konráð nedlouho předtím viděl v televizi rozhovor se sochařem. Povšiml si hlavně umělcových silných prstů, jeho polámaných, špinavých nehtů a zhojených jizev, které zanechaly kladivo a dláto. Tvrdě pracující ruce, které tříštily kámen a přetvářely ho v příběhy a poezii.

„On dělal tak krásné sochy žen,“ pravila Valborg. „Hlavně matek. Těch silných žen, které tak láskyplně chovají děti, chrání je a živí. Láska mezi matkou a dítětem vytesaná do kamene.“

„Přemýšlíš o těchhle věcech hodně?“ zeptal se Konráð po chvíli a podíval se na Valborg. Měla měkké rysy a černá klenutá obočí. Se svým vysokým čelem působila přemýšlivým dojmem.

„Tím víc, čím jsem starší,“ řekla. „Nechtěla jsem ho ani podržet. Nikdy jsem ho neviděla.“

„Cos nikdy neviděla?“

Žena neodtrhla oči ze sochy.

„Běhala jsem od jednoho specialisty k druhému. Všichni říkali, že už nemám moc času. Můžou to prý oddálit léky, napsat mi něco proti bolesti, ale uzdravení nepřijde, že se s tím musím smířit. O to jsem se taky snažila. Ale je to těžké. V poslední době musím neustále myslet na jednu konkrétní věc a… Vůbec nevím, jak to mám říct. Měla jsem kdysi dítě, které mi hned po porodu vzali. Anebo spíš… nevzali mi ho, dala jsem ho pryč. Souhlasila jsem s tím už před porodem, protože mi připadalo nejrozumnější, že když to dítě ani neuvidím a nevezmu ho do náruče, nevznikne žádné pouto. A přesto jsem na něj nikdy nepřestala myslet, ačkoliv teprve teď se doopravdy snažím zjistit, co se s ním stalo. Je to čtyřicet sedm let a… nic nevím, nevím ani, jestli to byl chlapec nebo děvče. Smířila jsem se s tím, bylo to nakonec moje rozhodnutí, nemohla bych se o něj starat, to je jasné, ale teď chci vědět, jak se mu v životě vedlo a možná mu říct… říct mu, co se stalo a proč a zjistit, jestli se mu dobře daří, abych si nemusela dělat starosti. Abych se ujistila, že to bylo správné rozhodnutí. Že jsem navzdory všemu udělala správnou věc.“

„Sedmačtyřicet let je dlouhá doba.“

„A já pořád říkám dítě.“ Valborg mluvila tak tiše, že si Konráð musel všimnout, jak je znavená a vyčerpaná. Pomyslel na ty léky proti bolesti, které právě zmínila. „Brzo mu bude padesát a já pořád říkám dítě. Jinak ho přece neznám, ach, co to říkám, neznám ho vůbec!“

„Cos zatím podnikla, abys ho našla?“ zeptal se Konráð.

„Tenkrát jsem bydlela na venkově, na druhé straně hor. Nebo přesněji řečeno jsem se tam schválně odstěhovala, abych porodila tam u někoho doma. Šlo to všechno dobře, byla u toho porodní asistentka, která se o všechno postarala a chápala moji situaci. Upřímně řečeno mě přesvědčila o tomto řešení místo toho, abych šla na potrat. Měla dítě v náručí, když jsem ho poprvé a naposled viděla. Ta asistentka už nežije, to jsem si zjistila. A o dítěti jsem nedokázala zjistit vůbec nic, což mě nepřekvapuje, když uvážím, jak jsme to tehdy udělaly. Datum jeho narození si samozřejmě pamatuju, ale to je mi k ničemu. Možná to datum taky změnili. Šla jsem na policii, ale prý nikdo nepřišel k úhoně. Stalo se to s mým souhlasem. Policie má důležitější věci na práci. Poradili mi, ať dám inzerát do novin, ať se obrátím na televizi. To já ale nemůžu. To bych nikdy neudělala.“

„Proč ses toho dítěte vzdala?“

Konráð hned zalitoval příkrého tónu, jímž tuto otázku položil.

„Tak můžeš mi pomoct, nebo ne?“ zeptala se Valborg, aniž by mu odpověděla.

„Netuším jak,“ řekl Konráð, kterému se nechtělo do té věci plést. „Tys už evidentně zkusila všechno. Možná bys to měla nechat být? Jestli neexistují oficiální záznamy a lidi, kteří by ti mohli pomoct, už nejsou naživu, tak nemá smysl se v tom přehrabovat. I kdyby se po tak dlouhé době podařilo něco zjistit, nemůžeš vědět, co ti to přinese. Možná by sis oddechla, že všechno dopadlo dobře, ale taky bys na tom mohla být ještě hůř než teď.“

„Já vím. Ale do toho rizika půjdu,“ řekla Valborg a podívala se mu zpříma do očí, aby mu ukázala, že už si všechno promyslela. „Udělám všechno, abych zjistila, co se s mým dítětem stalo. Samozřejmě ti zaplatím. Mám našetřeno.“

„O peníze mi nejde,“ prohlásil Konráð.

„Ten případ s mrtvolou na Langjökullu, ten jsi přece taky vyřešil, i když to bylo tak dávno. Nikdy ses nevzdal.“

„Ale já se vzdal kolikrát,“ řekl Konráð. „A nadělal jsem spoustu chyb. Na tenhle případ nejsem pyšnej ani omylem.“

„Ale v novinách psali…“

„V novinách se nepíše vždycky jenom pravda. Proč ses toho dítěte vzdala? Bylo to opravdu jen tvoje rozhodnutí?“

Valborg se dlouze zadívala na sochu matky s dítětem.

„Ty mi nepomůžeš, co?“ řekla. Neznělo to tak, jako kdyby chtěla dál naléhat, ale její zklamání bylo patrné.

„Prostě nevím, co bych pro tebe mohl udělat. Je mi líto. Já tyhle věci obecně nedělám.“

„Myslíš, že to mám nechat tak, jak to je?“

„Já samozřejmě nejsem v pozici něco ti radit.“

„Ne, to asi nejsi.“

Seděli chvíli mlčky a dívali se na vystavená díla, zatímco na ně zkosenými okny dopadalo slábnoucí světlo dne.

„Znáš příběh Tregasteinnu? Kamene žalu?“ zeptala se Valborg.

„Ne,“ řekl Konráð.

„Leží v jedněch horách na Západním Islandu,“ řekla Valborg. „Někdy na něj myslím, když se dívám na tuhle krásnou sochu.“

Zpozorovala, že se Konráð dívá na hodinky, a ztichla.

„Nechci tě dál zdržovat,“ řekla a vstala.

„Doufám, že jsem tě nerozzlobil,“ řekl Konráð.

„Nerozzlobil jsi mě,“ odpověděla Valborg. „Díky, že ses se mnou sešel.“

„Opravdu mi nechceš říct, co se tenkrát stalo?“

„Nevím proč, když mi stejně nechceš pomoct.“

„Vždyť ani nevím, kde bych měl začít.“

„V pořádku, to já chápu. Chtěla jsem jít touhle cestou až do konce, ale jak vidím, je pro mě uzamčená. Ještě jednou díky, žes přišel. A promiň, že jsem tě otravovala. Už o mně neuslyšíš.“

Konráð před sebou jasně viděl, jak ta žena tenkrát odešla z muzea, osamělá a bezradná, zdrcená tíhou minulosti. Dodržela slovo. Konráð o ní už nikdy neslyšel. Ale nyní, když mu Marta sdělila neuvěřitelnou novinu, že ta žena byla zavražděna ve vlastním bytě, přemýšlel o tom, jestli ji nenechal na holičkách. Když ukončili telefonát, seděl zaraženě na místě a vzpomínal na to setkání v muzeu. Neuměl si představit, že někdo mohl tu neškodnou ženu napadnout tak brutálně, jak to Marta popisovala. Při rozhovorech s Valborg nic nenasvědčovalo tomu, že by se nacházela v nebezpečí. Konráð už takové zakázky prostě brát nechtěl, nechtěl se už dál plést do soukromého života jiných lidí, jako tomu bývalo, když ještě pracoval u kriminální policie. Být pozorovatelem všech těch cizích tragédií, což si časem vybíralo svou daň. S tím už přece skončil.

Znovu vzal do ruky dokumenty, jimiž se právě zabýval, když mu zavolala Marta, a během chvíle dospěl k závěru, že Valborg a on si zdaleka nejsou nepodobní. On také pátral po odpovědích. Držel v rukou kopii svědecké výpovědi jedné mladé ženy, která před desítkami let vypovídala v jednom prakticky zapomenutém kriminálním případu. Tento případ dosud nebyl vyřešen. Ta žena šla jednoho večera roku 1963 po ulici Skúlagata a našla muže ležícího v kaluži krve před areálem jatek. Tím mužem byl Konráðův otec. Někdo mu zasadil dvě bodné rány, kterým na místě podlehl. Obě bodnutí byla tak hluboká a tak přesně provedená, že způsobila maximální škodu. Žena, která ho našla, se ve výpovědi opakovaně vracela k té spoustě krve odtékající do kanálu. A tato žena byla stále naživu. Konráð se s ní nikdy nesetkal, nikdy s ní nemluvil. V poslední době však několikrát přemýšlel nad tím, jestli ji má kontaktovat, nebo tu věc nechat plavat, a přesně o tom přemýšlel ve chvíli, kdy ho vyrušila Marta. Během let u kriminální policie tomuto případu nevěnoval pozornost, ale zapomenout na něj nedokázal. Poslední dobou sbíral odvahu dotyčné zavolat a zeptat se na pár věcí.

Nikdy však nic nepodnikl. Konráð věděl, že by to byl největší krok, jaký kdy k vypátrání otcova vraha udělal.

Potom, jak se obával, by už nebylo cesty zpět.

Čtyři 

Marta si prohlížela fotografie z místa činu a u toho poslouchala Konráða. Bylo to druhý den po nálezu těla, Konráð nezamhouřil oka, poté co se to dozvěděl. Setkání s Valborg mu nešlo z hlavy. Výstavní sál, socha a hlavně celé muzeum, v němž po dlouhém pracovním dni hledávala klid. Trápily ho ošklivé výčitky, že pro ni nic neudělal. V týdnech po jejich setkání si na Valborg příležitostně vzpomněl, a když se dozvěděl o její násilné smrti, dopadl tvrdě na zem. Tak nemilosrdný, brutální čin jako by ani nemohl souviset s touto zdrženlivou, zdvořilou ženou, která se po dlouhých letech tichého utrpení konečně vzchopila a sebrala odvahu požádat o pomoc. Kdyby tak býval citlivější a lépe jí naslouchal, když zjistil, jak moc je smutná.

„Takže ona měla nechtěné dítě?“ zeptala se Marta, která navzdory Konrádovu vyprávění zůstávala velmi věcná. Potom před sebe na stůl položila dvě fotografie. Seděli v její kanceláři na komisařství v ulici Hverfisgata. Konráð jí přišel říct, co ví o Valborg – ačkoliv toho nebylo moc.

„Takhle to neřekla. Ona mi stejně nevyprávěla celý příběh, stavěl jsem se k tomu totiž moc odmítavě. Teď toho hrozně lituju. Měl jsem ji líp poslouchat.“

„Chodí za tebou lidi s takovými věcmi často?“

„Stává se to.“

„Ale ty nejsi vtělená ochota.“

„To ne.“

„Chápu,“ řekla Marta, podala mu několik fotografií z místa činu a zeptala se: „Je ti tady něco nápadné?“

Konráð z fotek viděl, jak moc ten lupič v bytě řádil. Nebo lupiči. Prohlížel si tapetu, obrazy visící nakřivo. Bylo zvláštní vidět najednou byt té ženy.

„Vypadá to, že žila sama,“ řekl.

„Ano. Bylo jí devětašedesát. Neprovdaná. Bezdětná. Osamělá. Její rodiče umřeli dávno, s ostatními příbuznými nebyla v kontaktu vůbec nebo jen sporadicky, okruh přátel, který by stál za zmínku, neexistoval. Měla sestru, která žije v ústavu, a to je všechno. Hned za ní pojedu. Posledních dvacet let, nebo tak nějak, pracovala Valborg jako asistentka na poliklinice na Ármúli a nedávno šla do důchodu. Mluvili jsme už s nějakými tamními kolegy, kteří jsou z toho pochopitelně v šoku. Musíme se tam vyptat ještě důkladněji. Načerpat informace. Zjistit, kdo ta paní vlastně byla.“

„Teď už aspoň víš, že odložila dítě,“ zahučel Konráð.

„Mohla bys ho najít.“

„Jo. Uvidíme, co z toho vyleze.“

„A sousedi?“

„Ti o ní mluví jenom hezky. Ochotná. Prý měla ráda děti. Hodně bychom se divili, kdyby to udělal někdo ze sousedů. Ten dům má čtyři patra po dvou bytech. Lidi ze dvou bytů byli někde pryč. Ostatní byli doma, ale podezřelí nejsou, nedostali se nikdy do konfliktu se zákonem a nemají žádný patrný důvod, proč by ji měli přepadnout. Zřejmě se na ně ale taky ještě zaměříme pečlivěji.“

„A nikdo si ničeho nevšiml?“

„V televizi běžel ten kvíz, co se na něj všichni dívají,“ řekla Marta.

„Víme už, kdo volal policii?“ zeptal se Konráð.

„Ne. Bylo to anonymní číslo, muž, víc se neví. Pracujeme na tom. Dnes ráno jsem mluvila s jejím doktorem, říkal, že Valborg onemocněla nevyléčitelnou rakovinou slinivky, prý se to už dost rozjelo. Kdyby ji pachatel znal natolik dobře, aby tohle věděl, tak…“

„Tak by mu stačilo počkat pár měsíců a umřela by tak jako tak?“ dokončil Konráð. „Smrt už se v ní zabydlela.“

„Přesně tak,“ řekla Marta a sáhla po elektronické cigaretě.

Zapnula ji a vypustila oblak kouře.

„Takže myslíš, že se neznali?“

„Určitě ne dobře, řekla bych.“

„Měl jsem z ní dojem, že nerada mluví o soukromí,“ řekl Konráð. „Možná o té nemoci nikomu nevyprávěla.“

„Kolegové a kolegyně na poliklinice o ní každopádně nevěděli skoro nic. Nikdo nevěděl, že je nemocná, až do posledního dne v práci na ní nikdo nic nepozoroval. Byla prý jako vždycky. Milá. Profesionální. Na rozloučenou byly květiny a dort.“

„A v tom bytě to vypadá, jako by tam řádil berserk,“ poznamenal Konráð, když si znovu prohlédl snímky.

„Všechno ukazuje na normální vloupání, že? Teda kromě mrtvoly majitelky bytu,“ řekla Marta. „Ještě nevíme, co se ztratilo, něco z její peněženky a pravděpodobně i něco ze zásuvek.“

„Léky?“

„Máme seznam léků na bolest, které užívala. Jsou dost silné, na černém trhu by se daly draze prodat. Něco jako morfium. Léky pachatel odnesl. Po tomhle oni vždycky jdou. Právě se vyptáváme těch, které známe. Ti by za něco takového vypili vodu ze záchodové mísy. Takže jde, jak bych to řekla, o docela běžný zločin ve spojení s brutální vraždou.“

„A ten telefonát?“

„U něj stojíme před hádankou,“ připustila Marta a vydechla oblak nikotinové páry. „Kromě samotného pachatele neexistují svědci. Valborg byla zavražděna hned za dveřmi svého bytu. Musel nás zavolat on sám. Proč chtěl, abychom tělo našli okamžitě? Proč nenechal uběhnout pár dní, dokud ji někdo nezačne pohřešovat? Proč ten spěch?“

„Možná nechtěl zajít tak daleko,“ řekl Konráð. „A když viděl, že je mrtvá, byl z toho v šoku a vytočil tísňovou linku.“

„Hajzl. Ať už je to kdokoliv,“ povzdechla si Marta. „Mizernej hajzl,“ řekla znovu, pleskla rukou do fotek na stole a podívala se na Konráða. „Slyšels o té igelitce? Myslím, že bych ti to správně ani neměla prozrazovat.“

„Co s ní?“

„Na obličeji a ve vlasech té zavražděné se našly stopy limonády a piva a předpokládá se, že pocházejí z igelitky, kterou byla udušena.“

„Aha?“

„Jako kdyby v ní předtím byly prázdné plechovky.“

„Gratuluju,“ řekl Konráð. „Tím můžete počet podezřelých zúžit na všechny Islanďany a Islanďanky.“

„Slyšela jsem, že si necháváš tisknout všechny možné věci z archivu,“ řekla Marta, trochu podrážděná jeho poslední poznámkou. „Nejde ti to nicnedělání už kapku na nervy?“

„Já si nehodlám dát jen tak pokoj.“

„Ty? Nebo duch tvého otce?“

„Na duchy nevěřím,“ řekl Konráð.

Pět 

Eygló očekávala na posledním rozloučení více hostů. Když vstoupila do kaple hřbitova ve Fossvoguru, sedělo uvnitř sotva deset lidí, mezi nimiž nebyla ani jedna známá tvář z jejích časů u Parapsychologického spolku.

Rakev byla otevřená. Málfríður ležela pod zářivě bílým suknem a v nehybné tváři měla přísný výraz, jako kdyby chtěla ještě něco říct. Byla nejstarší členkou Parapsychologického spolku a navzdory velkému věkovému rozdílu i dobrou přítelkyní Eygló. V posledních letech se však už moc nevídaly. Málfríður o sobě nikdy netvrdila, že by měla jasnovidecké schopnosti, ale byla vdaná za slavného léčitele a médium a organizovala mu seance a návštěvy nemocných. Eygló asi neznala nikoho, kdo by se s takovým zápalem zajímal o záhrobí a mluvil o éterickém světě s větším nadšením. Když se Eygló tehdy při hledání odpovědí obrátila na Parapsychologický spolek, Málfríður se jí ujala. Málfríður jí vysvětlila, že se svých vizí nemusí bát. Že je to naopak krásné, když člověk není takový jako všichni ostatní.

Stará žena zemřela v domově důchodců, v němž trávila konec života. Eygló tam byla naposledy krátce před její smrtí. Málfríður ji o to požádala. Před mnoha lety to byla Málfríður, kdo Eygló povzbudil k tomu, aby sama provozovala seance a spiritistická sezení. Eygló bývala tenkrát tak nejistá a nerozhodná, že by se k tomu sama neodhodlala. Její otec se živil jako médium a neměl dobrou pověst, říkalo se o něm, že je ve spolku s jedním podvodníkem, jenž bezohledně zneužíval zranitelnosti lidí, kteří ztratili svoje nejbližší. Tímto podvodníkem byl Konráðův otec.

Eygló by své spirituální schopnosti bývala nejraději ignorovala, jakkoliv ji otec a také Málfríður povzbuzovali k jejich rozvíjení. Bála se, že jí tyto schopnosti vnesou zmatek do života, ale Málfríður jí vytrvale dodávala odvahu. Říkala, že Eygló má své přirozené nadání využít, a ne proti němu bojovat. Že ho má využívat k dobrým věcem.

Než Eygló tenkrát zamířila do pokoje staré paní, zeptala se sester, jak se jí vede. Řekly jí, že už tu dlouho nebude. Málfríður prý hodně spí, je často dezorientovaná a chvílemi působí, jako kdyby už nebyla na tomto světě, že mluví sama se sebou nebo s hosty, kteří tam vůbec nejsou, jako kdyby byla pomatená. Kromě syna, který se tam zastavoval pravidelně, za ní chodilo jen minimum návštěv. Ten den je prý Eygló zatím jediná.

Když ovšem vešla do pokoje, shledala, že Málfríður již jednoho hosta má. Zřejmě za ní přece jenom někdo chodil častěji, než říkaly pečovatelky. Na židli vedle postele seděla žena vyššího věku v zeleném kabátu. Na pohled působila dost nezámožně, na hlavě měla šátek, ruce složené v klíně. Eygló si pomyslela, že její tvář vyzařuje čistou dobrotu.

V tu chvíli Eygló zazvonil telefon. Zvedla ho a vydala se mimoděk směrem k místnosti pečovatelek. Když se vrátila, návštěvnice byla pryč. Eygló zaujala její místo.

Na nočním stolku stálo jen pár osobních věcí Málfríður. Fotografie jejího syna a nějaké audioknihy, islandské ságy a thrillery, pokud Eygló viděla dobře. Nechtěla Málfríður budit. V pokoji panovalo přítmí. Málfríður byla skoro slepá a vnímala jen pohyb a světlo a stíny.

Málfríður se nakonec pohnula. Otevřela oči a zeptala se, jestli tam někdo je.

„To jsi ty, Huldo?“ řekla. „Jsi ještě tady?“

„Ne, to jsem já, Eygló. Jak se cítíš?“

„Eygló, to jsem ráda!“ řekla stará žena. „To je milé, žes za mnou přišla.“

„Nechtěla jsem tě budit.“

„Já už myslela, že jsem na druhém břehu. Pokaždé si to myslím, když usnu. Byla jsem zase u své matky, cítila jsem se skvěle.“ Málfríður nahmatala její ruku a stiskla ji.

„Pokaždé, když usínám, těším se na své sny,“ řekla.

„V nich zase dobře vidím, všechno je tak živé a barevné.“ Málfríður se usmívala a vyprávěla Eygló o svých snech, v nichž vždycky bývalo teplo a světlo. Tvrdila, že je tak stará, že už nemá nejmenší strach ze smrti, naopak, že je dokonce zvědavá na to, co přijde potom. Tohle neříkala poprvé. Že měla hezký život, teď čeká na jinou formu existence, možná na chladný hrob bez jakéhokoliv nebeského štěstí – anebo na svět osídlený dušemi těch, kteří odešli před ní a v jehož existenci pevně věří.

„Nebojím se,“ řekla. „Vzpomínáš si na tu dívku ze čtvrti Þingholt?“

„Na tu, co byla tak nemocná? Proč?“

„Sama nevím proč, ale myslívám na ni,“ řekla Málfríður.

„Už je to tak dávno,“ řekla Eygló. Vůbec jí nepřipadalo, že by stará paní byla zmatená.

„Nejspíš proto, že v poslední době tolik myslím na svého milého Kristleifura, který ji tenkrát navštívil společně s tebou. Zdává se mi o něm,“ pronesla Málfríður.

„On pak stojí živý a čilý tady v pokoji. Pamatuješ si na něj, nebo ne?“

„Samozřejmě si na Kristleifura pamatuju. Dokonce dobře,“ potvrdila Eygló.

„Myslím, že mně už to taky nebude dlouho trvat,“ řekla Málfríður. „Brzy mě přijde vyzvednout. Dvakrát se mi o něm zdálo, posledně stál tady přede mnou a usmíval se na mě.“

„Byl to dobrý člověk.“

Málfríður ztichla a pomalu zavřela oči. O něco později se zeptala:

„Vídáš se ještě s tím policistou?“

„Ne. Tedy už ne tak často,“ odpověděla Eygló.

„Ach tak,“ řekla Málfríður s neskrývaným zklamáním.

„Nelíbí se ti?“

„Tyhle otázky si nekladu.“

Eygló jí vyprávěla o známosti s Konráðem, kriminalistou ve výslužbě. A také o tom, že jejich otcové společně obírali důvěřivé lidi o peníze, vyprávěla jí celý ten smutný příběh.

„Kdo je ta Hulda, o které jsi prve mluvila?“

„Jedna drahá, dávná kamarádka. Nikdo nevěřil v život po smrti tak pevně jako Hulda. Pro ni neexistovaly žádné pochybnosti,“ řekla Málfríður. „Celá léta jsme se bavily o tom, jak to asi bude vypadat, ta jiná forma bytí po životě. Proto teď tolik myslím na říši duší. A protože jsme ty a já o těchto věcech taky hodně namluvily, chtěla bych tě poprosit o malou službu.“

Eygló přikývla. V průběhu let se Málfríður víc a víc zajímala o to, co přijde po smrti.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptala se Eygló, třebaže to již tušila.

„Už jsme o tom jednou mluvily. Chci vám pak poslat vzkaz.“

Málfríður stiskla Eygló ruku a upřela na ni své téměř slepé oči.

„Zvědavost je to poslední, co mi ještě zbývá,“ povzdechla si a tišeji pokračovala: „Měj prosím oči otevřené. Pro případ, že k tomu dojde.“

Kněz vstoupil do kaple, pozdravil ty nemnohé truchlící a udělal nad rakví znamení kříže. Otevřel Bibli a přečetl několik veršů o povstání z mrtvých a životě věčném. Potom mluvil o zesnulé a zdůraznil, že celý život neochvějně věřila v posmrtný život. Pak pronesl modlitbu a požádal přítomné, aby ve zpěvníku otevřeli žalm o květině a o těle, které je jako tráva. Kdosi za Eygló si odkašlal, potom začal ostýchavý, nejistý zpěv. Poté smuteční hosté nad mrtvou také udělali kříž. Zřízenci zaklopili rakev víkem, nasadili pozlacené šrouby a zeptali se, zda je chce někdo z přítomných utáhnout. Eygló předstoupila, odříkala během této činnosti krátkou modlitbu a rozloučila se. Potom myslela na to, co své kamarádce slíbila.

Když byl pohřeb u konce, popřála synovi Málfríður upřímnou soustrast, chtěla už jít a stála již u východu, když tu ji někdo chytil za paži a zastavil ji.

„Ty musíš být Eygló, že?“ zeptal se muž v jejím věku, kterého nikdy neviděla. Eygló přisvědčila.

„Nezlob se, že tě takhle přepadám. Jmenuju se Jósteinn a seznámil jsem se s Málfríður a jejím manželem přes Parapsychologický spolek. Několikrát mluvila o tobě a o tvém otci Engilbertovi. Toho jsem neznal, ale věděl jsem, kdo to je.“

„Aha, jistě,“ řekla Eygló, usmála se a chtěla pokračovat.

„Cítilas něco od té doby, co umřela?“ zeptal se muž polohlasem a těžko skrýval zvědavost. Byl tak nedočkavý, až to bylo málem nezdvořilé.

„Co jestli jsem cítila?“

„Nějaký kontakt s Málfríður?“ šeptal. Jeho černý kabát zažil lepší časy, vlasy měl neučesané. „Je tady? Není tady právě s námi?“ zeptal se a natáhl si vlněnou čepici.

Eygló byla otrávená z toho, jak bez rozpaků ten člověk na tomto místě a při této příležitosti hovoří o nebožce.

„Nemyslím si…“ začala, ale nestačila dokončit větu.

„Vím o tvém otci,“ řekl muž tiše. „Málfríður mi o něm vyprávěla. A že s tím tvým známým pátráte po informacích. On je policajt, že? Málfríður to říkala.“

„Nechápu, proč…“

„Málfríður říkala, že možná uděláš seanci. Že se s ní pokusíš spojit. Žes jí slíbila čekat na zprávy od ní.“

„Jaks to myslel? Co víš o mém otci?“

„Uděláš to? Svoláš seanci?“