Vlastimil Vondruška 

Ďáblova čísla 

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY XV 

Vydala Moravská Bastei MOBA , s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2022 

© Moravská Bastei MOBA , s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0529-4 (epub)  

ISBN 978-80-279-0530-0 (mobi)

Mé ženě Aleně 

I 

V roce Páně patnáctistém dvaačtyřicátém došlo na hranicích mezi hostinským panstvím pánů z Valdštejna a vrchlabským, které vlastnil bohatý podnikatel Kryštof Gendorf z Gendorfu, k řadě šarvátek. V královské komoře se jim trochu nadsazeně začalo říkat vrchlabské války.

Vedly se pro malicherný spor o nevelké území mezi obcemi Rudníkem a Javorníkem, kde hranice nebyly nikdy jasné.

Spor existoval celá desetiletí a vedl ho už předešlý majitel Vrchlabí Jan Tetaur. Když panství prodával Kryštofu Gendorfovi z Gendorfu, prohlásil celé údolí Lučního potoka za své a bylo součástí prodeje. S tím ovšem nesouhlasili Valdštejnové a začali své domnělé nároky řešit loupeživými výpady na vrchlabské panství. Zpočátku jen kradli dobytek a obilí.

Kryštof Gendorf z Gendorfu byl důlní a hutní podnikatel a v Podkrkonoší otevřel doly a postavil železářské hamry, které prodávaly své zboží nejen v Čechách, ale i v rakouských zemích a také Osmanům. Aby své prosperující panství chránil, nechal udělat na cestách záseky a dal je hlídat svými služebníky. Valdštejnové se však nedali zastrašit. Shromáždili houfec několika set lidí a ten vtrhl na území vrchlabského panství. Služebníci Valdštejnů ničili důlní díla, rozbili hamry a rozprášili jejich pracovníky. Vše vyvrcholilo tím, že kdosi několikrát vystřelil na samotného majitele vrchlabského panství.

Protože byl Kryštof Gendorf z Gendorfu oblíbenec českého krále Ferdinanda Habsburského, a navíc měl na starosti mincovní záležitosti Českého království, ujala se vyšetřování královská komora. Měla příkaz jednat rychle, a tak už po půl roce zkoumání dospěla k návrhu na smír, o kterém sice všichni věděli, že nepotrvá dlouho, ale v dané chvíli se nic lepšího dělat nedalo. Podkomoří Hynek poslal s listinami o rozhodnutí královské komory do Hostinného a do Vrchlabí písaře Jiřího Adama z Dobronína, neboť ho neměl rád a tohle nebyl úkol z nejpříjemnějších. Byl začátek února, právě se světily hromničky a na cestách ležely závěje sněhu.

Jiří Adam z Dobronína však ten úkol přijal rád. Potřeboval změnit vzduch, aby si v klidu srovnal myšlenky. Bylo mu už skoro padesát let, nedávno ovdověl a práce v úřadu ho nebavila. Starosti posledních let se na něm podepsaly, vousy mu začaly šedivět a kolem očí se objevily vrásky. Co se životem? Na Vysočině vlastnil malé panství, kde by mohl v klidu dožít, jenže tam by se zoufale nudil. Nudil se však i v Praze. Byl sám a takový život mnoho radosti neskýtal. Svou ženu miloval a neuměl si představit, že by hledal jinou. Neměnil by ani to, že od rána do večera stojí u pulpitu a vyřizuje úřední spisy. Když tak o sobě přemýšlel, nenapadalo ho nic kloudného, co by ho uspokojovalo. Pár dní na cestách byla proto úleva.

Do Hostinného dorazil za dva dny. Přespal v zájezdním hostinci a na zámek se vydal až ráno. Jiří z Valdštejna od něj převzal listinu s královskou pečetí a zpupně prohlásil, že tím ta věc rozhodně nekončí. Byla to pravda, protože on sice s výpady přestal, ale s novými začal jeho bratr Vilém, jehož statky sousedily s hostinským panstvím. Byl dokonce tak drzý, že si na Gendorfa stěžoval hofmistrovi kvůli škodám, které mu údajně způsobuje plavením dřeva a lovem ryb v Labi. Bylo zřejmé, že tam, kde není vůle ke smíru, mír nastat nemůže.

Jiří Adam z Dobronína to tak chápal a Hostinné opustil ještě týž den. Počasí mu přálo. I když byla zima a na cestách ležel zmrzlý sníh, který pod kopyty koně tiše křupal, byla bezmračná obloha a nefoukal vítr, tady v podhůří běžný. Do Vrchlabí cválal s nejistými pocity. Tam nemohl listinu jen odevzdat a hned zmizet. Věděl, že se nevyhne nepříjemným otázkám, co bude se sporem vrchnosti dál. Na druhou stranu mu to umožňovalo zdržet se.

Bylo mu celkem jedno, že Kryštof Gendorf z Gendorfu nebyl domácí šlechtě po chuti, protože se narodil ve Štýrsku. Teprve před několika lety dostal inkolát, na základě kterého se stal obyvatelem Českého království a panovník ho povýšil do rytířského stavu. Jen díky tomu si směl zakoupit šlechtické panství. Stará česká šlechta však neviděla cizince v zemi ráda, a na zemském sněmu proto přistěhovalci neměli zastání, zvláště ti z rakouských zemí.

Ve Vrchlabí Jiří Adam z Dobronína zastihl jen správce Mareše Housku. Znali se ještě z časů, kdy působili v Jáchymově. Bylo to před dvaceti lety a Jiří Adam tam vyšetřoval svůj první velký případ. Jeho přítel byl v té době písařem u pánů Šliků.

Srdečně se pozdravili, a protože i vrchlabský správce byl vdovec, povečeřeli sami dva. Dlouho do noci diskutovali o sporu s Valdštejny. Mareš Houska byl totiž mimořádně zodpovědný úředník. Jiný ani být nemohl, protože vyjít s náročným pánem nebylo snadné. Rytíř Kryštof Gendorf z Gendorfu byl velice schopný a pracovitý muž a totéž požadoval od svých podřízených. Stejně náročná byla jeho manželka Margareta ze Zandalitz, která služebné plísnila pro každou maličkost. A pokud neměla přehnané požadavky ona, mělo je šest Gendorfových dcer. Sloužit ve Vrchlabí byla řehole. Na druhou stranu se ovšem nedalo popřít, že panští služebníci dostávali lepší stravu a více peněz než na okolních statcích.

Ještě u stolu nabídl správce Jiřímu Adamovi, aby se pár dní ve starobylé tvrzi zdržel jako host, přijel přece z královské komory a není tedy jen tak někdo. Ukáže mu hory a také proslulé gendorfské železárny. Rozloučili se přípitkem na to, aby spolu strávili pár příjemných dnů.

Hned následující den se ukázalo, že vliv přípitků na lidské životy je nulový a jen zřídka se splní to, na co si lidé připíjejí.

Po dlouhé době spal Jiří Adam z Dobronína klidně a nevzbudil ho ani ruch venku na nádvoří. Když otevřel oči, slunce už stálo vysoko nad Černou horou.

Protáhl se a spokojeně zaregistroval, že ho po včerejší dlouhé jízdě na koni nebolí záda a necítí ani únavu v nohách. Připisoval to zdejšímu vzduchu, neboť z lékařských knih věděl, že se špatným povětřím přenášejí nemoci a mrzutá nálada, zatímco svěží přispívá k očistě těla a dobré mysli.

Otevřel okno, a i když do jizby zavanul ledový vítr, nechal to tak. Ve vědru si opláchl obličej a oblékl si čistou košili. Pak zaslechl, že někdo za jeho zády rázně otevřel dveře. Mrzutě se ohlédl, nesnášel, když ho někdo zastihl neoblečeného. Tohle směla jen jeho žena, dokud ještě žila.

Na prahu stál Mareš Houska a tvářil se nesmírně vážně. Nečekal ani na svolení, vstoupil a dveře za sebou pečlivě zavřel. Teprve pak se ujal slova: „Pozdrav Pán Bůh, příteli. Nerad ruším, ale stalo se něco hrozného. Prosím, pojď hned se mnou.“

„Mohu si alespoň navléknout nohavice, nebo mám jít polonahý?“ ušklíbl se sarkasticky.

„Tak jsem to nemyslel,“ vyděsil se vrchlabský správce. „Samozřejmě se oblékni a pak přijď za námi do velkého sálu. Čeká na tebe sekretář mého pána Jan Cetritz z Karische. Dal jsem donést něco k jídlu a svařené víno. Během snídaně se všechno dozvíš.“

„Souvisí to s vrchlabskými válkami?“

„S čím? Aha, ty myslíš hanebnosti, kterých se dopouštějí páni z Valdštejna. Svým způsobem ano. Pospěš si, prosím!“

Velký sál byl honosně zdobený prostor v prvním patře. Fresky na stěnách zobrazovaly hornické a hutnické výjevy a dal je namalovat, jak jinak, Kryštof

Gendorf z Gendorfu. Za své podnikání se nestyděl, naopak, pyšnil se jím, i když mnozí šlechtici pohrdavě tvrdili, že zabývat se řemeslem a obchodem je nedůstojné urozeného stavu.

V jedné hádce na krajském sněmu proto vmetl shromážděným šlechticům do tváří, že práce jim sice nevoní, ale jeho peníze, které tou prací vydělá, chtějí. Mnozí z nich mu totiž dlužili, tím si rozhodně oblibu nezískal. Jemu to však bylo jedno, na rozdíl od jeho manželky. Pocházela ze starobylého rytířského rodu a dbala na mínění urozeného stavu. Občas se proto s manželem pohádala, ale Gendorf byl paličatý a do svých věcí nenechal mluvit nikoho.

Když Jiří Adam z Dobronína vstoupil do sálu, vedle svého přítele uviděl mladého muže s ostře řezanými rysy, švihácky zastřiženým knírem a celkem bystrým pohledem. Na sobě měl tmavé šaty tradičního střihu, podobně jako Jiří Adam, ale u krku je zdobil módní krajkový krejzlík. U pasu se mu houpal kord s ozdobně prolamovanou záštitou a rukojetí ovinutou hnědou kůží.

Na stole byly připraveny tři vysoké číše ze zelenkavého skla bohatě zdobené nálepy a ovinuté skleněným vláknem. Takové se už řadu let vyráběly ve sklářských hutích na svazích Krkonoš. V číších bylo víno, které vonělo kořením. Jan Cetritz z Karische zdvořile vstal, vojensky srazil paty, představil se a pak připil na zdraví českého krále a jeho urozeného zástupce, jehož mají tu čest ve Vrchlabí hostit. Z toho všeho Jiří Adam z Dobronína pochopil, že ho čeká práce. A rozhodně ne snadná.

Sesedli se na rohu velké tabule, aby mohli hovořit důvěrně. Jan Cetritz z Karische si stejně jako jeho pán nepotrpěl na dvorskou uhlazenost a šel přímo k věci:

„Před dvěma dny kdosi zamordoval Matyáše Chudáčka z Valdštejna. To je bratranec těch dvou urozených lotrů, kteří rabují na vrchlabském panství. Je jasné, že tohle jim zavdá příčinu k dalším loupežím a násilnostem, protože vinu budou samozřejmě svalovat na mého pána. Tomu musíme za každou cenu zabránit!“

„Tomu rozumím. Ale co já s tím? Jsem úředníkem královské komory a ve sporu tvého pána s Valdštejny stojím stranou. Přivezl jsem nález úřadu a jsem jen nestranným pozorovatelem,“ bránil se mrzutě Jiří Adam z Dobronína.

„V Jáchymově jsi při vyšetřování prokázal nejen mimořádnou bystrost, ale také odvahu,“ upozornil zdvořile správce Mareš Houska. „Promiň, ale i tam jsi měl být nestranným pozorovatelem, ale tohle ty přece nedokážeš. Copak ti nejde o spravedlnost?“

„To je demagogie, můj vzácný příteli,“ nakvašeně to odmítl Jiří Adam z Dobronína. „O spravedlnost jde přece nám všem, nebo snad ne? Tak tedy otázka nestojí. Tehdy jsem byl mladý a nezkušený a vrhl jsem se do vyšetřování po hlavě, protože mi nedošlo, jaké by to mohlo mít pro mě následky. Dopadlo to chválabohu dobře, ale lety jsem dosáhl určitého postavení a nechci ho ohrozit.“

„Ohrozíš ho, pokud se té věci neujmeš! Můj pán tě jako představitele královské komory žádá o pomoc a ochranu. Tady je jeho list,“ ujal se znovu slova Jan Cetritz z Karische a na stůl položil složený list papíru s pečetí Kryštofa Gendorfa z Gendorfu. Byla čtvercová a v duchu dobové módy složená ze čtyř polí. Ve dvou šikmo proti sobě byly stříbrné ovce, ve zbylých hlavy gryfů s vyplazenými jazyky na dlouhých krcích.

„Než si ten list přečteš, pane královský písaři, musím dodat, že můj pán má od našeho vznešeného panovníka privilegium, na základě kterého může požádat o pomoc královské úřady, pokud by byl ve své činnosti jakkoli omezován či ohrožen,“ pokračoval suše Gendorfův sekretář.

„Vím o něm. Platí však jen v případě, že jde o správu jáchymovské mincovny nebo o vizitaci rožmberských mincoven v jižních Čechách. Nezlob se, urozený rytíři, ale stále jsi mi nepředložil důvod, proč by se měla královská komora hrdelním zločinem zabývat. To je práce pro krajského hejtmana.“

„Ten zavražděný mládenec se měl stát hejtmanem rožmberských mincoven. Takže se na jeho vraždu privilegium mého pána vztahuje. A teď k věci!“ rozhodl nesmlouvavě Jan Cetritz z Karische. „Matyáše Chudáčka zamordovali ve Dvoře Králové. To je přece královské město. O důvod víc, aby ses tím zločinem zabýval ty, pane královský písaři. Patříš přece do úřadu pana podkomořího a ten záležitosti královských měst spravuje, nebo se mýlím?“

Jiří Adam z Dobronína dostal zlost, protože nesnášel, aby jím někdo pohyboval jako s figurkou po šachovnici. Gendorfův sekretář ho navíc štval svou netaktní přímočarostí. I když měl zjevně trumfy v rukách on, mohl z úcty k šedinám svého váženého hosta jednat obratněji a zdvořileji. Ale současně si musel

Jiří Adam z Dobronína přiznat, že ho ta věc zaujala. Možná jde jen o banální zločin, jenže v takovém případě by snad nežádali o pomoc jeho. Proti své vůli se smířlivě zeptal, proč by měli z toho zločinu vinit pana Gendorfa, vždyť k němu nedošlo na jeho panství.

„Správná otázka,“ přikývl Jan Cetritz z Karische. Tohle si mohl podle Jiřího Adama také odpustit. Nedalo se nic dělat, byl to mladý nevychovaný rytíř, jakých se pohybovaly po Českém království desítky. Po nástupu Habsburků mizela úcta k zemským tradicím, a tedy i úcta synů ke svým otcům. Staří vyrůstali ještě za časů Jagellonců a podle těch mladých neměli pochopení pro novou dobu.

„Musíte vědět, jaké poměry tady pod horami panují,“ pokračoval o poznání mírněji Gendorfův sekretář.

„Už řadu let jsou v téhle části Hradeckého kraje nejvlivnější dva urozené rody – Valdštejnové a Zilvárové z Pilníkova. Ti první jsou šlechtici, kteří nepochopili, že se urozený stav už nebude živit loupežemi a vojenským řemeslem. Zilvárové vzešli z měšťanského rodu, byli povýšeni do rytířského stavu, ale dál podnikají, a proto si rozumí s mým pánem. Rytíř Gendorf miluje svou rodinu a jeho dcery jsou bohaté nevěsty. Tři už jsou dospělé a ucházeli se o ně i Valdštejnové, vysoké věno by se jim hodilo. Ale můj pán provdal dvě z nich do rodiny Zilvárů. Kryštof Zilvár se oženil s Eleonorou a jeho mladší bratr Jan s Benignou. Jejich rodina má majetky v okolí Dvora Králové, patří jim hrad Břecštejn a tvrze Pilníkov, Žíreč a Vlčice. Ve městě má kromě toho dům na rynku a v den, kdy byl Matyáš Chudáček z Valdštejna zavražděn, tam hostili mě a mou manželku Paulínu. Je totiž sestrou těch dvou.“

„Takže jsi zeť Gendorfa z Gendorfu,“ konstatoval Jiří Adam z Dobronína stejně úsečně, jako s ním Jan Cetritz z Karische mluvil. „Ona žije se svými sestrami tam?“

„To by asi nedělalo dobrotu,“ poprvé se pousmál Gendorfův sekretář. „Kousek od Vrchlabí mám na Liščím kopci svou tvrz a hospodářský dvůr. První důvod, proč tě můj pán žádá o pomoc, je, že jsem byl tu noc ve Dvoře Králové, stejně jako jeho dcery a páni Zilvárové. Večer před svou smrtí navíc Matyáš Chudáček dům pánů Zilvárů navštívil. Byl opilý a vyhodili ho.“

„Co vůbec ve Dvoře Králové dělal? Majetky tam snad nemá a do rožmberské mincovny to je také pořádný kus cesty,“ neodpustil si Jiří Adam z Dobronína jízlivou poznámku.

„Byl za svou snoubenkou.“

„On se uchází o dceru nějakého měšťana?“

„Nikoli. Zasnoubil se s Johankou Zilvárovou. To je sestřenice pánů Kryštofa a Jana. Ale protože je jedináček, zdědila po otci Hynkovi slušný majetek. On totiž před několika měsíci zemřel. Je jasné, že se takové manželské spojení mému pánu nelíbilo a proti byli i její bratranci Zilvárové. Jenže Johanka se s nimi loni rozkmotřila a na truc si postavila hlavu, že si Valdštejna vezme.“

„Typické žabomyší války venkovské šlechty,“ konstatoval nespokojeně Jiří Adam z Dobronína. Protože sám v podobných poměrech vyrostl, věděl, jak hloupé, úporné a nesmyslné tyhle šarvátky bývají. A jak se v nich těžko hledá nějaký rozumný argument.

„Zločiny v rodinách se podobají jako vejce vejci. Buď jde o majetek, nebo o lásku, případně o obojí.“

„Možná máš pravdu, pane královský písaři. Jenže je tu jistá nepříjemná okolnost, která tvůj vývod vyvrací. Matyáše Chudáčka z Valdštejna zabil sám ďábel. To je na pováženou, neboť o panu Gendorfovi se šíří pomluvy, že je s ďáblem ve spojení. Jsou to samozřejmě hloupé pověry, které znepříjemňují život každému, kdo zbohatl těžbou a hutnictvím. To, čemu lidé nerozumějí, rádi spojují s temnými silami. Omlouvají tak vlastní hloupost, protože nevědí, jaké síly v přírodě jsou. Dodávám, že nám země poskytuje mnohé bohatství díky boží milosti, aby nám Pán usnadnil pozemskou pouť. Jen hlupák by však věřil, že se železo získává z železné rudy díky ďáblovi!“

„Takže se ten mord dá vysvětlit jinak než jako úklady ďábla? To je dobře,“ pokýval hlavou Jiří Adam z Dobronína, když vyslechl argumenty Gendorfova sekretáře.

Jenže ten s ním k jeho překvapení nesouhlasil a ostře se ohradil: „Nic takového jsem neřekl, pane královský písaři! Řekl jsem, že se železo ze země dobývá přirozenou cestou, založenou na technických znalostech. Proto jsou pomluvy mého pána liché! Matyáše Chudáčka z Valdštejna však podle radnice nezavraždil člověk. Tedy, nezavraždil ho křesťan, dobrý ani zlý. Na svědomí to má někdo, kdo je zlem posedlý či šílený, pokud to nebyl ďábel sám. To bylo nezvratně dokázáno.“

„Pak povolejte inkvizici,“ poradil mu chladně Jiří Adam z Dobronína.

„Pan Gendorf je luterán. Uznáš, že to tedy není ten nejlepší nápad. Jedině ty můžeš tu záhadu objasnit.“

„Můj vzácný příteli, vzpomínáš? V Jáchymově také řádily temné síly, démoni z hlubin a já nevím, co ještě pověrčiví horníci tvrdili. A tys našel zločince z masa a kostí. Na rozdíl od pana sekretáře já v ďábla nevěřím. Prosím, alespoň se na tu věc podívej. Pokud bys na to nestačil a pátrání vzdal, nikdo ti přece nemůže nic vyčítat,“ vstoupil do hovoru Mareš Houska. I když se snažil tvářit jako nevinnost sama, pochopil Jiří Adam z Dobronína, že hraje na jeho ješitnost. A pravda byla, že na své vyšetřovatelské umění hrdý byl, i když neměl příležitost ho lidem dokázat častěji. Teď ji měl. Mírně přikývl a s povzdechem se zeptal: „Dobrá, tak co se přesně stalo? Ale prosím bez příkras, jen fakta!“

„Tělo Matyáše Chudáčka z Valdštejna se našlo k ránu, ale zemřít musel v noci. Ležel v malé slepé uličce za kostelem svatého Jana Křtitele. Tělo měl probodáno spoustou ran, ale kolem žádná krev nebyla. Ďábel ho tam přenesl v jedovatém povětří.“

„Proč v povětří?“ přerušil ho Jiří Adam z Dobronína. „Mohl ho přece přivézt na povoze taženém černými kohouty. Nebo ho mohl uvázat na hřbet psa s krvavou mordou a očima jako mlýnská kola.“

„Jen si dělej legraci,“ zakroutil hlavou utrápeně Jan Cetritz z Karische. „Znám pohádky, které se tu v kraji vyprávějí.“

„A proč by byli černí kohouti zapřažení do vozu pohádkou a to, co říkáš ty, nikoli?“

„V domě na nároží té uličky bydlí krejčí Šimon. Bolely ho zuby a celou noc byl vzhůru. Většinu času proseděl u okna se studeným obkladem na tváři, občas okno otevřel, protože mu studený vzduch dělal dobře. Žádný povoz nezahlédl. Nezahlédl vůbec nikoho, že by do té uličky po večerní mši zašel. Ani toho nešťastníka Matyáše Chudáčka z Valdštejna. Takže ho tam musel ďábel donést vzduchem.“

„Domy, které tu uličku lemují, mají na tu stranu okna nebo dveře?“

„Taková otázka tě není hodna, pane královský písaři,“ ušklíbl se Jan Cetritz z Karische. „Pokud by nějaká byla, nehovořil bych tu asi o tom, že ďábel mrtvé tělo přinesl vzduchem. Pro klid tvé duše dodávám, že uličku uzavírá zadní trakt domu, který má vchod na opačnou stranu do ulice, která vede k Šindelářské věži. Ani on nemá na tu stranu okna či dveře. Ta ulička je temná a nepřívětivá, je to vlastně proluka mezi domy a říká se jí Pokálená, protože měšťanům, kteří navštěvují kostel či nedaleký zájezdní hostinec, k ničemu jinému neslouží.“

„Nemohli ho zavraždit už večer a krejčí Šimon ho přehlédl?“

„Večer Matyáš Chudáček z Valdštejna přece navštívil dům pánů Zilvárů. Když ho vyhazovali, už se stmívalo. Takže večer zemřít nemohl. A krejčí se rozhodně dívat umí. Ve městě mu říkají Slepičí prdelka. Okna z jeho dílny vedou přímo ke kostelu, co kde zahlédne, hned vyslepičí.“

„Dobrá, nechme zatím stranou, jak se mrtvola do uličky dostala. Co dál?“

Gendorfův sekretář se nejprve pokřižoval, a na vzdory svým řečem, že hloupí lidé jsou pověrčiví, si třikrát odplivl, aby se chránil před zlými silami. Pak trochu toporně začal s popisem: „Chudáček, myslím tím mladého Valdštejna, ležel na zádech a na hrudi měl položenu uťatou kozlí hlavu. Na čele měl vlastní krví namalováno znamení bafometa, tedy obrácený pentagram. Ale to ještě není všechno! Na pravé noze měl uťaty tři prsty a ty měl přiložené po jednom u rukou a u levé nohy. Rozumíš? Součet prstů s tím uťatým byl šest. Třikrát šest! A tohle číslo bylo napsáno i na zdi.“

„Ve Zjevení svatého Jana je číslo 666 znamením šelmy nebo Antikrista. To zná každý žák církevní školy. Nepřehání to ďábel s tím, jak usilovně se snaží mord svým jménem podepsat?“

„Nezlehčuj to, urozený pane,“ zabručel pohoršeně Jan Cetritz z Karische. „Symboly jsou důležité. Už proto, že tohle není první případ.“

„Takže ďábel se objevil ve městě už dříve?“

„Před deseti dny zabil kostelníka Jarolíma. Bylo to také v noci, protože temné síly milují tmu. Jarolím právě odcházel z kostela, protože ho uklízel. Z nebes na něj Pán temnoty hodil těžký kvádr, který mu rozbil hlavu. Na tom kameni byla vytesaná šestka. Stalo se to šestého února a podle rychtáře, který tu věc vyšetřoval, tělo leželo šest kroků od vrat kostela. Ještě se chcete posmívat?“

„To rozhodně ne. Smrt každého křesťana je truchlivá a musí být potrestána. Jen se mi zdá, že je těch znamení příliš. Vypadá to jako při nějakém hloupém divadelním představení.“

„V tom je ale podstata věci. Ďábel chce ukázat svou moc, chce, abychom se ho báli. Proto své ohavné dílo označuje čísly a tím vším, co páchne peklem. Ve městě už zavládlo zděšení a nikdo neví, co si počít.“ V hovoru nastala krátká pauza. Jiří Adam z Dobronína se nemínil přít, protože teologickou disputaci považoval za ztrátu času. Navíc vedl spor s rytířem, který se jistě vyznal v boji a jako Gendorfův sekretář i v technice, ale těžko četl spisy učených církevních otců. Zvláště důležitá byla Summa theologiae od Tomáše Akvinského, v níž se dokazovala možnost tělesného kontaktu s démony, tedy i čarodějnictví. Současně ale spis připouštěl, že je nutno bedlivě prozkoumat, zda jde o skutečné působení temných sil nebo jen o omyl, pověru či zlý úmysl. Právě ten stál podle přesvědčení Jiřího Adama z Dobronína za tím, co se dozvěděl.

„Dobrá, odjedu do Dvora Králové a vyšetřím, co se doopravdy stalo. Doprovodíš mne, pane sekretáři? Budu potřebovat pomocníka, který se vyzná v tamních poměrech. Jak jsem pochopil, nejsou vůbec jednoduché.“

„Nemohu, musím se vrátit ke svému pánovi. Nedávno koupil Žacléř a na panství právě teď otevírá rudné doly. Chce mít zázemí pro své podnikání, pokud by Valdštejnové dál drancovali na Vrchlabsku.“

„Já s tebou pojedu, příteli,“ nabídl se Mareš Houska. „Vyrazit můžeme klidně už před obědem.“

II 

Nejkratší cesta z Vrchlabí do Dvora Králové vedla podél řeky Labe přes Hostinné. Valdštejnskému panství se sice mohli vyhnout, ale to by znamenalo jet přes Trutnov. Tahle cesta však byla o dobré tři hodiny jízdy na koni delší.

„Valdštejnové si netroufnou dělat potíže,“ vykládal Mareš Houska, když na dvoře tvrze nasedali na koně. „Jsi přece úředník královské komory. Ovšem kdyby nás přece jen přepadli, nebo dokonce zabili, to by našemu pánovi ve sporu s nimi velice pomohlo.“

„Možná by stačilo, kdybych na jejich panství zabil já tebe a svedl to na ně. Výsledek by byl stejný.“

„Nerad to říkám, ale opět se mýlíš. My totiž nebudeme dva, ale tři. A náš doprovod by mě nedal.“

„A kde toho třetího máš?“

„Vyzvedneme ho ve městě. Nech se překvapit.“

Po zasněženém svahu sjeli k řece. V závějích byla proházená cesta a hromady sněhu po stranách byly vyšší než oni. Země však byla posypaná pískem a štěrkem, takže koně nemohli na zledovatělém povrchu uklouznout. Od křižovatky u Labe pokračovali směrem, jemuž se tu říkalo „jet do kraje“. Široká cesta byla také zledovatělá, ale v ledu byly vyjeté koleje, protože po ní denně jezdily desítky saní tažených koňmi. Na kraji města odbočil Mareš Houska do dvora domu, nad jehož vraty se skvěl nápis Šenk U Sedmi štítů.

Byla to přízemní roubená chalupa, jaké se tady v Podkrkonoší stavěly ve všech vesnicích, ale tahle měla v podstřeší přistavěnou jizbu, která vypadala, jako by někdo na střeše postavil další malou chaloupku. Mareš Houska u domu zastavil a pak silně hvízdl na prsty. Vzápětí se otevřelo okno podkrovní světnice a z ní vyhlédl mladík s rozcuchanými vlasy.

„To už je ráno?“ zeptal se.

„Já ti dám ráno, ty pacholku!“ zabručel vrchlabský správce dobromyslně. „Zabal si věci na cestu, potřebujeme tě. Pojedeme pomalu napřed, ne aby ses loučil dlouho. Jestli nás nedoženeš do Předpeklí, nařežu ti.“

„Tebe doženu, i když se s Marjánkou rozloučím fortelně a po svém, a ty pojedeš, jak nejrychleji umíš,“ zasmál se a okno zavřel.

„Kdo to byl? Na to, že jsi tady správcem, hovořil hodně drze, milý příteli,“ konstatoval suše Jiří Adam z Dobronína. Neměl rád, pokud se někdo choval neuctivě tváří v tvář úřední autoritě, protože to podlamovalo sílu království.

„Můj syn Kryšpín. Tenhle dům patří vrchlabskému ševci a on se tam přiženil. Právo šenkovat pivo dostal od našeho pána ke svatbě darem, aby byl v nové rodině nějak užitečný, když nerozezná dratev od verpánku. Díky němu je to nejlepší hospoda široko daleko.“

„A cos to povídal o Předpeklí? To nemáš těch ďábelských čísel dost?“

„To je kopec pod Dolní Brannou. Kdysi tam upalovali čarodějnice a dneska je tam malá kaplička. A taky studánka se zázračnou vodou. V létě se tam každý zastaví, pomodlí se a napije. To teď v zimě bohužel nejde. Ale znám lepší studánku. V Horní Olešnici čepují nejlepší pivo, jaké se tady v okolí vaří. Je to na půl cesty a zastavíme se tam na pozdní oběd, souhlasíš?“

„Není náhodou to pivo od Valdštejnů?“

„Je, ale já nejsem malicherný,“ zasmál se Mareš Houska. Z čela mu zmizely starostlivé vrásky, které měl v tvrzi na každém kroku. Jako by omládl, navíc z něj spadla toporná úřednická upjatost. Takového ho znal, když se před lety potkali v Jáchymově. Tehdy si rozuměli výtečně a snad poprvé měl i Jiří Adam z Dobronína chuť se zasmát. Všechno, co se právě dělo, ho začalo bavit. Žil příliš dlouho sám a nemyslel na nic jiného než na práci.

Pomalu klusali na koních vedle sebe. Tady Labe zdaleka ještě nepřipomínalo řeku, která o značný kus dál líně plynula širokým korytem od Mělníka na sever do Saska. Po levé ruce měli v podstatě potok, ale proud byl silný, protože stékal z hor. Ani v největších mrazech jeho hladina nezamrzala, jen u břehů bývala slabá ledová krusta.

„Bůh věděl, co dělá, když stvořil Krkonoše,“ řekl skoro dojatě Jiří Adam z Dobronína a obdivně se rozhlédl po okolních kopcích. Na pasekách byly jako korálky rozeseté chalupy a z jejich komínů stoupal k bezmračnému nebi dým. Topilo se úplně všude a zasněžená krajina byla mírumilovná a klidná.

„Bůh by proto nedopustil, aby tu řádil ďábel,“ filozofoval vrchlabský správce. „Ať si koná své rejdy jinde, ale ne tady. Proto si myslím, že jsi ten nejlepší možný vyšetřovatel. Kdepak inkvizice! Kam vstoupí, deset let tráva neroste.“

Tahle poznámka vrátila Jiřího Adama z Dobronína zpátky na zem. Začal se vyptávat na poměry v rodině Kryštofa Gendorfa z Gendorfu a také na rytíře Zilváry. Nepospíchali a čas příjemně plynul.

„Tamhle je ta kaplička,“ řekl Mareš Houska a ukázal před sebe. Slunce měli přímo proti očím, a tak viděli jen zlatavé odlesky paprsků tančící po sněhu a matné obrysy kapličky se špičatou šindelovou střechou. Vedle ní stál člověk. Když se přiblížili, vrchlabský správce zaklel. Ten člověk byl jeho syn Kryšpín. O kus dál byl ke stromu přivázaný kůň.

„Máš snad křídla?“ zeptal se nechápavě.

„Nemusím, dobrý duch našich hor Rübezahl mě sem donesl.“

„Já ti opravdu jednu vrazím. Jak jsi to udělal?“

„Věděl jsem, že se pro mne zastavíte.“

„Nikomu jsem to neřekl, takže jsi to vědět nemohl.“

„Vydedukoval jsem to,“ opáčil mladík a přitom si zvědavě prohlížel Jiřího Adama z Dobronína. A ten samozřejmě jeho. Syn vrchlabského správce se mu na první pohled líbil. Připomínal svého otce před dvaceti lety. Široká poctivá tvář s očima, v nichž jiskřila dobrá nálada a šibalství. Byl podsaditý a na první pohled kypěl zdravím. Na sobě měl zelenou soukennou kazajku, šerkové nohavice, přes ramena přehozený plášť a na hlavě kožešinovou čepici. Tak se tu oblékali všichni měšťané.

„Brzy ráno, má žena zrovna sypala slepicím, se u nás objevil pánův sekretář. Přijel si pro boty, které si u mého tchána objednal. Tvářil se zoufale a naříkal, jaké starosti má. Slovo dalo slovo a já pochopil, že to nemůže dopadnout jinak, než že tě donutí, abys zajel do Dvora Králové. Předpokládal jsem, že mne budeš chtít mít s sebou. Tak jsem si zabalil a připravil koně. Sehrál jsem to na vás, že jsem ospalý a zrovna vstávám. Jakmile jste zmizeli, vyskočil jsem do sedla a vzal to zadem kolem Liščího vrchu.“

„Kdy ty dostaneš rozum?“ povzdechl si Mareš Houska. Protože jeho syn měl vychování a na muže, který otce doprovází, se nezačal vyptávat, sám mu ho představil. Po několika větách ho však Jiří Adam z Dobronína přátelsky zarazil, protože jeho schopnosti vynášel do nebes, a i když mu to lichotilo, tak úplně to pravdě neodpovídalo. Sám pak Kryšpínovi pověděl o své práci a přiznal také, že z toho úkolu moc radosti nemá. Aby neztráceli později čas, zopakoval mu, co se od Jana Cetritze z Karische dozvěděli.