Veronika Černucká

Píseň beze slov

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2022

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0676-5 (epub)

ISBN 978-80-279-0677-2 (mobi)

Nejhorší jsou zločiny proti lidskosti.

Nikdy na ně nezapomeneme.

Nikdy je neodpustíme.

Irazim Klein

(citát na soše Černého anděla v Olžince)

Kdysi

Miriam stála na dvoře spolu s ostatními dětmi a třásla se strachy. Byl podzim, foukal ledový vítr a ji nezahřál ani zimní svrchník. Ano, ještě na něj nebylo počasí, ale máma jí do něj zašila šperky po babičce a kladla jí na srdce, aby si ho vzala s sebou, až si pro ni přijdou. Miriam nechápala, o čem máma mluví, a její mámu ani nenapadlo, že k tomu dojde už v roce 1942. Mámu odvezli v černém voze po zuby ozbrojení policisté a ji, Miriam, naložili spolu s ostatními dětmi do vagonu, kde to páchlo močí a stolicí. Ve vagonu jich bylo tolik, že některá děcka musela stát celou cestu do Olžinky.

Na vagon dohlíželi muži v uniformách plných výložek a symbolů, jimž nerozuměla. V přítmí vlaku se leskly jejich knoflíky a ona fascinovaně zírala na orlici držící ve spárech hákový kříž. Ačkoliv se její příbuzní bavili o nejnovějších politických událostech pouze šeptem a před ní si dávali bacha, věděla, co se děje. Jak by ne, vždyť je jí skoro dvanáct let. Měli si uvědomit, že už není žádné hloupé děcko. Je nejlepší ve třídě a jejím snem je být lékařkou, stejně jako tatínek a děda. Miriam si říkala, že bude statečná, ale po několika hodinách drncání a hrkání po kolejích vzlykala stejně jako ostatní.

Ve vlaku vedle ní seděly dvě holčičky. Dvojčata Rebeka a Sára si byly natolik podobné, že by je nerozlišila ani na přímém slunečním světle. Nakonec je dokázala rozeznat podle povah. Rebeka byla nebojácná a upovídaná. Hladila Sáru po zacuchaných vlasech, utírala jí slzy a vyprávěla jí staré židovské pohádky. Miriam si přála být stejná jako Rebeka. Toužila načerpat její sílu, a tak se k ní přitiskla tak těsně, jak jen to šlo. Když Sára usnula a ze spaní sebou neklidně škubala, Rebeka nové kamarádce vyprávěla o své rodině. Mámu s tátou odvezli do Osvětimi, ale jejich starší bráška Moše utekl na venkov ke vzdáleným příbuzným.

Rebeka snila o tom, jak se shledají a jak společně zajdou do vyhlášené cukrárny na vanilkové věnečky. Miriam to připadalo krásné, proto nechápala, proč má Rebeka v očích slzy. Dívky se objaly a Miriam ucítila na tváři kousavý materiál Rebečina kabátu. Po mnoha nekonečných hodinách je Němci vypustili z vagonu. Miriam se propadala hanbou, protože byla cítit kyselým potem, a marně si říkala, že jsou na tom všichni stejně. Muži s nimi zacházeli jako s dobytkem, a když si menší děti stěžovaly, že si nemají kde ulevit, hodili jim do vagonu zrezivělý kýbl. Miriam překřížila nohy a tiskla je vší silou k sobě, ale tlak v břiše sílil, a i ona vzala zavděk provizorní toaletou.

Při vylézání z vagonu chtěla chytit Rebeku za ruku, ale jeden z mužů vyštěkl několik německých slov a ona se raději stáhla. Na schůdcích klopýtla a upadla. Sykla bolestí a třela si naražené koleno. Její trápení ale nikoho nezajímalo. Muži je popoháněli jako dobytčata a děti byly natolik zesláblé a vyděšené, že se nevzmohly na odpor. V davu ubrečených dětí zahlédla Sáru a lokty si proklestila cestu. Muži, kteří k nim přišli domů, jí dovolili vzít si s sebou kufřík s oblečením a hygienickými potřebami, ale když viděla jejich poťouchlé výrazy a to, jak se pošklebují, nechala všechno doma. Nyní byla ráda, že se tak rozhodla. Jiné děti supěly námahou a nikdo se neměl k tomu, aby jim pomohl.

„Schnell! Schnell!“ řvali Němci a popoháněli je bičíky. Jeden z mužů zvedl nohu a naleštěnou holínkou kopal do dětí, které vyběhly z řady a zoufale pobíhaly okolo. Miriam netušila, co se děje, a modlila se, aby tohle bylo jen nějaké ošklivé nedorozumění. Vybavila si, jak si rodiče horečnatě šeptají a jak si přikládají ukazovák na ústa vždy, když se ona, Miriam, přiblížila. Když se vloupala tatínkovi do šuplete, našla v něm doklady s cizími jmény. Jmény, která nezněla ani trochu židovsky. To byl jejich plán? Tak proč se to celé zvrtlo? Miriam byla vždy realistka. Nestavěla si vzdušné zámky ani nežehrala na to, co jí život přinesl. Teď se rozhodla, že udělá všechno pro to, aby se mohla setkat se svými rodiči.

Muži je postavili do řady. Řada se táhla jako had po celém dvoře. Všichni muži na sobě měli uniformy a byli si nápadně podobní. Měli světlé vlasy, hranaté čelisti a téměř neviditelné obočí. Ústa měli stažená do úzké linky a Miriam pochybovala o tom, že se dokážou usmívat. Jak moc se lišili od lidí, mezi kterými vyrůstala a které tak milovala! Její máma se pořád smála, zpívala si a tancovala. Její tatínek voněl mýdlem a kolínskou a jeho tmavé oči byly plné lásky. Se vším si věděl rady a měl rád i nejproblematičtější pacienty. A tihle? Nafoukaní panáci s chladným pohledem. Aby na ně nemusela koukat, rozhlédla se kolem sebe. Dvůr byl obehnaný vysokánskou zdí s ostnatými dráty. Zeď vypadala nově, ale na několika místech byla potřísněná rezavými skvrnami.

Vtom muži strnuli. Pohlédli ke dveřím, ze kterých právě vycházel jiný světlovlasý muž. Počkat! Tohle přece není muž! Jinoch mohl být jen o několik let starší než Miriam. Kolik mu je? Čtrnáct nebo patnáct? Rozhodně jí ničím nepřipomínal hrubé a neotesané bratrance, kteří navštěvovali gymnázium. Tenhle byl útlý, nepříliš vysoký a měl hladký růžový obličej. Světlé vlasy mu padaly do čela a ona nedokázala pochopit, proč má na sobě pečlivě vyžehlenou uniformu. Kdo to je? Proč před ním ostatní stojí v pozoru a neodvažují se ani pohnout? Mladík popošel blíž a zvedl ruku tak, jak to dělají němečtí fanatici. Všechny německé ruce okamžitě vystřelily vzhůru a Olžinkou se rozlehlo sborové: „Heil Hitler!“

Hoch v uniformě došel k řadě vystrašených dětí. Miriam zahlédla jeho oči a zachvěla se. Když byla maličká, maminka jí vyprávěla pohádku o zlém Janklovi. Byl to závistivý a lakomý čaroděj, ve kterém nezbylo nic lidského. Maminka měla vždy bohatou fantazii, jak se ostatně na umělkyni sluší, a tak nikdy nešetřila s popisy. Jankl měl podle ní oči v barvě jantaru. Panenky měl maličké jako špendlíkové hlavičky a duhovky tvořily zlaté a hnědé skvrnky. Jankl vám viděl až do duše, a když chtěl, dokázal z vás vysát všechno dobré. Miriam si uvědomila, že Janklovy oči vidí před sebou. Byly to oči nelítostného vraha. Mladík si je zkoumavě prohlížel a ona si připadala jako exponát v muzeu.

Když se jeho pohled zastavil na ní, instinktivně se nahrbila, aby zakryla svá dětská ňadra. Mladík se ušklíbl a přesunul se k Rebece a Sáře. Sára tam stála se sklopenou hlavou, bradička se jí třásla a neodvažovala se vzhlédnout. Lakýrky měla pokryté prachem a na bílé podkolence ulpělo stéblo slámy z vagonu. Rebeka hleděla svému nepříteli zpříma do očí, jako by ho vyzývala ke konfrontaci. Její srdčitý obličej byl popelavý a Miriam bylo jasné, jaké úsilí musí vynaložit na to, aby se nezhroutila. Mladík natáhl ruku a chytil Rebeku za vlasy. Přitáhl si ji k obličeji a Miriam zatajila dech. Jak může být takhle necitlivý někdo, kdo má tak elegantní štíhlé prsty?

Rebeka vydržela jeho upřený pohled a Miriam ji obdivovala za její odvahu. Ona by skučela jako raněné zvíře a nejspíš by se i počůrala. Mladík Rebeku pustil a ona zavrávorala. Přistoupil k Sáře a ukazovákem ji donutil zvednout bradu. Přejížděl pohledem z jedné sestry na druhou a spokojeně se usmíval. „Gut. Sehr gut.“ Rebeka se mračila a Sára se klepala hrůzou. Mladík si začal hvízdat a Miriam by si nejraději zacpala uši. Melodii neznala, ale bylo v ní cosi děsivého. Jinoch jí vyjadřoval své uspokojení a ona si znovu vzpomněla na Jankla. I on si prozpěvoval pokaždé, když se chystal zničit něčí život.

„Zítra sem přijede Josef. Jsem si jistý, že z vás bude nadšený,“ pronesl dokonalou češtinou a potom vyštěkl několik německých rozkazů. Čtveřice uniformovaných mužů popadla Rebeku a Sáru a odváděla je pryč. Rebeka si to nenechala líbit. Mrskala sebou a snažila se jim vyškubnout. Mladík se ušklíbl a začal si pískat. Miriam sledovala vzdalující se záda svých kamarádek a styděla se za své myšlenky. Nějaký hlásek v hlavě jí totiž neustále našeptával: Buď ráda, že to nejsi ty. Buď ráda, že to nejsi ty. Sára se ohlédla, a když viděla její výraz plný bolesti, musela se kousnout do rtu. Třeba je nečeká nic špatného, ujišťovala sama sebe.

Věděla ale, že je to lež. Pochopila, že se ocitla v pekle a že ten mladík, který vypadá jako anděl, je ve skutečnosti ďábel. „Kdo jste?“ vylétlo jí z úst dřív, než se dokázala zarazit. Mladík sebou škubl. Došel až k ní a sehnul se, aby jí viděl do obličeje. Miriam si říkala, že musí být silná, ale tik v oku ji prozradil. Mladík vypadal téměř pobaveně. Usmál se a ve tvářích se mu udělaly dolíčky. Jen ty oči, ty stále zůstávaly bez života. „Jmenuji se Heinrich Ginter a jsem tady hlavní dozorce.“ Hlavní dozorce? Není na to příliš mladý? Vždyť mu ještě ani nerostou vousy! Vtom si uvědomila, že si to nejspíš něčím zasloužil. „Jsem Heinrich Ginter, ale všichni mi říkají Bestie z Olžinky. Ani nevím proč.“ Chraplavě se zasmál a otočil se k ní zády.

Miriam si připadala jako totální pitomec. Co když se právě dopustila největší chyby svého života? Ale Ginter jí už naštěstí nevěnoval pozornost. Pokračoval v prohlídce nových vězňů a nikdo se neodvažoval ho rušit. Na rtech mu pohrával nehezký úsměv, o kterém by její maminka řekla, že je lascivní. Miriam nevěděla, co to slovo znamená, a nějak tušila, že by se neměla ptát. „Půjdeš se mnou!“ poručil Ginter dívce, která byla tak o rok nebo o dva starší než Miriam. Na svůj věk byla poměrně vysoká, dobře stavěná a vyvinutá. Dívka měla dlouhé černé vlasy spletené do copu, mandlové oči a překvapivě malý nos. Na sobě měla bílou halenku a skládanou sukni. Chvěla se a Miriam tušila, že to nesouvisí s počasím.

„Ale co bude s Kilajem?“ namítla dívka zoufale a zašermovala rukama. Teprve teď si Miriam všimla jejího bratříčka. Chlapeček byl maličký, podsaditý a ona jako dcera lékaře správně rozpoznala, že trpí kretenismem. Kilaj měl nafouklou hlavu, nízké čelo a srostlé obočí. Prsty měl divně pokroucené a z odulých rtů mu vytékal pramínek slin. Nespouštěl oči ze své sestry a Miriam doufala, že si neuvědomuje, co se kolem něj děje. Dozorce mu věnoval kratičký pohled. „Zítra se na něj podívá Josef,“ konstatoval bez zájmu. Pro ostatní muže to byl pokyn, aby chlapce odvedli. Dívka se snažila kousnout Gintera do ruky, a on se tomu smál. „Raději buď hodná. Uvědom si, že tvoji rodiče nebudou mít v Osvětimi takové štěstí.“ Ginter odvlekl dívku k nízké budově natřené nevzhlednou rumělkovou barvou. Miriam si přitiskla dlaně na pusu a raději nemyslela na to, co se děje za zavřenými dveřmi. V jednu chvíli dívka zaječela tak, že to muselo být slyšet až za brány tábora. V jejím křiku byla bolest, hněv i vzdor. Miriam cítila, že má nohy jako ze želatiny, a musela se chytnout vedle stojícího chlapce, aby neupadla. Všechny děti vyplašeně hleděly na rumělkový domek a přerývavě dýchaly. Miriam cítila, že se o ni pokouší hysterie. Stojíme tady jako nějaká pimprlata, napadlo ji a bojovala s touhou začít se smát. Chlapec vedle ní ji štípl do ruky, aby byla zticha. Škytla a v duchu si vyhubovala za svou slabost. Takhle se přece budoucí doktorka nechová.

Dveře se otevřely a na dvůr se vypotácela Kilajova sestra. Dívka se motala jako opilá a máchala rukama, jako kdyby od sebe odháněla démony. Ebenové prameny vlasů jí vyklouzly z copu, punčocháče měla potrhané a po stehnech jí stékala jasně rudá krev. Miriam sice byla v některých ohledech naivní, ale co se týče záležitostí lidského těla, byla velmi dobře informovaná. A tak věděla, k čemu v domku došlo. Dívka naříkala a zmateně pobíhala po dvoře. Dívky a chlapci na ni vyděšeně zírali, ale nikdo z nich se jí neodvážil pomoct. Muži v uniformách na ni hleděli s odporem. Vtom ze dveří vyšel hlavní dozorce. Heinrich Ginter si zapínal poklopec a spokojeně si hvízdal.

„Ty svině fašistická!“ zaječela na něj dívka.

Buď zticha, vždyť ti rozumí, pomyslela si Miriam a přála si být natolik odvážná, aby to řekla nahlas. Užuž otevírala pusu, ale zastavilo ji bolestivé dloubnutí do boku. Pohlédla na chlapce s jizvičkami po neštovicích a přikývla na souhlas. Pochopila, co jí chtěl naznačit. Chceme-li přežít, musíme se smířit s tím, že s námi budou zacházet jako se zvířaty.

„Svině! Svině! Svině!“ ječela dívka pořád dokola. Heinrich Ginter si odhrnul vlasy z čela a vytáhl zbraň.

Dívka se k němu rozeběhla. Zvedla ruce a její krásná tvář se zkřivila nenávistí.

„Nedělej to, mysli na Kilaje,“ zašeptal chlapec vedle Miriam.

Nyní to byla ona, kdo mu pevně stiskl ruku. Nejraději by zavřela oči, ale nějaký primitivní pud ji pobízel, aby se dívala dál.

„Chcípni!“ zařvala dívka.

Odrazila se a skočila mladíkovi po krku.

Třeskl výstřel a na bílé látce vykvetl krvavý květ.

„A je to,“ prohlásil mladík nevzrušeně.

Mrtvá dívka mu ležela v cestě, a tak ji odkopl stranou. Otočil se k dětem zády a odcházel pryč. Měl pomalou houpavou chůzi, a když si začal hvízdat, Miriam měla pocit, že jí ledová ruka drtí srdce.

Dozorci odtáhli tělo a Miriam se děsila chvíle, kdy Bestie z Olžinky ukáže na ni.

Současnost

Dominik Redl nakrčil nos a zavřel okénko svého nového luxusního vozu. Co to s těmi Poláky je? Zavrčel a zalitoval toho, že nemůže vnitřek svého mercedesu vystříkat parfémem. Proč mají snad na každých deseti kilometrech prasečák? Rozhodli se, že budou prasečí velmocí? Budovy nebyly nijak ohyzdné, to ne. Ba naopak. Moderní, lesklé a sestavené z různě velkých obdélníků. Jenomže ten zápach, ten byl doslova smrtící. Dominik na jaře oslavil pětatřicáté narozeniny, a i když o sobě rád prohlašoval, že není nijak zhýčkaný, pravda je, že už má rád své pohodlí. Pohodlí a jistou životní úroveň.

Předním kolem najel do výmolu a šťavnatě zanadával. Vždycky si dělal legraci ze stavu českých vozovek, ale u nás se nemusíte bát toho, že si vyrazíte zuby pokaždé, když šlápnete na plyn. O rychlé jízdě si mohl nechat zdát a veškerou pozornost musel soustředit na to, aby nevjel do další díry. Těch tady bylo tolik, že okresní silnice do Olžinky připomínala ementál. Zlí jazykové by ho nazvali pirátem silnic, a tak byl rád, že se nevyfotil a nedal svou fotku na Instagram. Sledovalo ho téměř padesát tisíc fanoušků a on si raději nepředstavoval, jakými komentáři by ho zahrnuli.

Bože, to je ale pustina! Tady se vážně zastavil čas. Zpomalil a vjel do protisměru, aby se vyhnul bábince s povozem. Bábinka byla opálená a vrásčitá jako stará želva. Zpod květovaného šátku uvázaného pod krkem jí vyčuhovaly chomáčky šedých vlasů a na sobě měla cosi, co připomínalo kroj. Stařenka se kolébala prostředkem silnice a proutkem popoháněla vychrtlou herku. Kůň táhl vozík naložený dřevem a Dominik si vybavil kýčovité obrazy prvorepublikových umělců. Ti by nad tímhle výjevem chrochtali blahem. Ne však Dominik. Dominik si přál dojet co nejrychleji do cíle. V Olžince splní svůj úkol a pak, co nejrychleji, šupky hupky zpátky do Prahy. Zvedl se vítr a ze strnišť přivál na silnici nazlátlé listí. Suché lístky se točily v podivném víru přímo před jeho sklem, a aby toho nebylo málo, znovu ucítil zápach močůvky. Odjezd do Olžinky považoval za výborný nápad, ale nyní si tím už nebyl tak jistý. Spěchal tak, že popadl jen to nejnutnější. Nechtěl se zdržovat, a tak ani nezastavil na pumpě, aby si dopřál šálek horké kávy. Kdo mohl tušit, že ho v Polsku čekají klikaté silničky zvrásněné jako krátery na Měsíci? Jak ho mohlo napadnout, že tu neznají rychlé občerstvení ani tolik zatracované fastfoody? Ano, mohl se informovat předem, ale Dominik byl vždycky muž činu.

Do všeho se vrhal po hlavě a bez přemýšlení. Málokdy svých rozhodnutí litoval a bylo mu jedno, že ho ostatní považují za hazardéra. Kdyby se držel zpátky, nebyl by tam, kde je. Spokojeně se usmál a zapnul rádio. Mile ho překvapilo, když z éteru zazněla nejnovější píseň od Anji. „Ty jsi můj sen. S tebou chci být každičký den,“ notoval si spolu s mladičkou divou. Pro Anju měl slabost už tehdy, když se zúčastnila pěvecké soutěže pro děti. Byla správným způsobem blonďatá a hubatá, takže netrvalo dlouho a puberťačky jí doslova zobaly z ruky. Puberťáci si lepili její plakáty nad postel a jejich tatíkům se o ní zdály vlhké sny. Dnes byla z Anji hvězda první velikosti.

Odborníci si nad jejím zpěvem rvali vlasy a mnohokrát to od nich schytal i on. Jejich výtky se týkaly toho, jak se on, slavný hudební skladatel Dominik Redl, může propůjčit k něčemu takovému. „Ty jsi můj sen. S tebou chci být každičký den,“ trylkoval hlasitě a znovu a znovu žasl nad tím, jak chytlavý refrén se mu povedl. Recenzenti to samozřejmě viděli jinak, podle nich šlo o škvár.

„No tak se zase uklidníme, hoši. Copak vám ještě nedošlo, že hudba je zábava? Já přece vím, že Anja nikdy nevyhraje Grammy.“ Představa Anji, jak stojí na pódiu v blyštivé minisukni a přebírá prestižní ocenění, ho rozesmála. Smál se hlubokým hrdelním smíchem, o kterém jeho matka prohlásila, že je jako hýkání osla.

Dojel ke křižovatce a zpomalil. Od Olžinky ho nyní dělilo necelých dvacet kilometrů. Osvětim byla ještě o třicet kilometrů dál. Zatočil doprava, jak mu radil ukazatel, a projel kolem ztrouchnivělého plotu. Ten ničemu nesloužil a zřejmě tu zůstal jako upomínka lepších časů. Dominik míjel políčka plná kamení a hrud suché hlíny a byl opravdu rád, že se nemusí živit manuální prací. Vždyť jen za hit Ty jsi můj sen dostal tolik, že by si za to mohl koupit garsonku v hlavním městě. Po polích se procházely vrány a nijak je neodradili ani slámoví strašáci s roztaženýma rukama a ďábelskými škleby. Na kopcích se pásly strakaté krávy a už ho ani nepřekvapilo, že v dálce zahlédl další lesklou krychli.

Vtom mu na sedadle spolujezdce zavibroval mobilní telefon. Nebyl si jistý, zda se v Polsku může telefonovat za volantem, proto raději dojel ke krajnici. Zaparkoval a vystoupil. Chtěl si protáhnout ztuhlé údy, ale ukázalo se, že to nebyl nejlepší nápad. Pod podrážkami ručně šitých mokasínů mu vrzal štěrk, do lýtek ho mlátily dužnaté listy lopuchů a ze štiplavého zápachu z prasečáku se mu zvedal žaludek. Pohlédl na jméno volajícího. Judita Levi pracovala v organizaci Juda jako sekretářka a on dosud nepochopil, proč ji Hannah zaměstnala. Judita se ani nesnažila předstírat zájem o práci. Neustále se chichotala, popíjela kávičku nebo žvanila. On by s ní už dávno vyrazil dveře, jenomže Hannah má dobré srdce.

„Ano?“ ohlásil se.

„Dobrý den,“ zašvitořila Judita bezstarostně a jemu se zvedl tlak. Představil si ji, jak se otáčí na židli a u toho si fouká na čerstvě nalakované drápky. To, co ho nejvíc hnětlo, byl její tón. Táhne jí na čtyřicet, ale pořád si hraje na diblíka. „Právě jsem zjistila, že tu mám od vás nepřijatý hovor.“

„Volal jsem vám z Ostravy. Před dvěma hodinami,“ odsekl.

Jenomže Judita se nenechala rozhodit. Občas ji podezíral, že se takhle chová schválně, aby naštvala co nejvíc lidí.

„Co jste potřeboval?“

„Sháněl jsem Hannah. Měla vypnutý mobilní telefon.“ Telefon oněměl. Judita zřejmě přemýšlela. Živě viděl, jak se jí kouří z její natupírované makovice.

„Šla na jednání se sponzory. Tak proto to nezvedala,“ usoudila.

Panečku, to je ale geniální dedukce.

„Mám jí něco vyřídit?“ zeptala se a on jasně slyšel nevyslovené: Proč jí nezavoláš sám?

„Jsem v Polsku, jedu do Olžinky,“ vysvětlil jí. Snad to bude považovat za dostatečný důvod a nebude v tom šťourat.

„Co tam děláte?“ zeptala se nechápavě.

Neměl by se urazit? To, že se neangažuje aktivněji, přece neznamená, že se ho věci kolem Judy netýkají. Koneckonců je jedním ze zakladatelů, no ne? I když jen papírově. Napadlo ho, že jí vynadá, ale pak se rozhodl, že to nechá být. Nebude přeci malicherný. Navíc pach z prasečáku zesílil a on se těšil, až odsud odjede.

„Volal mi Gustaw Kott,“ informoval ji. Pro případ, že by nevěděla, kdo to je, dodal: „Ředitel židovského muzea v Olžince.“

„Chápu,“ hlesla bez zájmu.

Teď si nejspíš hodila nohy na stůl a mává rukama, aby jí zaschla čerstvá manikúra.

„Až uvidíte Hannah, tak jí řekněte, že ji sháněl. V táboře dělali stavební úpravy a během nich dělníci našli bednu plnou věcí z války.“

Judita prudce nabrala dech.

„Našli poklad?“ vyhrkla.

„Pochopil jsem, že šlo spíše o listiny,“ zchladil její nadšení.

„To je taková škoda,“ zakňourala jako malá holčička.

„Podle mě žádný poklad neexistuje,“ prohlásil, aby ji potrápil.

Sice věděl, že se nikdy nenašly šperky a další cenné věci, které v Olžince zůstaly po zajatých židech, ale na rozdíl od lidí z Judy si nedělal žádné iluze. Poklad? Nenechte se vysmát! Pokud ho neukradli nacisté, tak si ho později rozebrali sovětští vojáci.

„Existuje,“ trvala na svém Judita.

Představil si, jak vztekle dupe nožkou, a škodolibě se ušklíbl.

„Podle Kotta jsou některé dokumenty naprosto unikátní. Předpokládám, že budou i cenné.“

Dokumenty ji nezajímaly, a tak si pohrdlivě odfrkla. Vcelku ji chápal. I jeho nechávaly záležitosti Olžinky chladným, ale protože Hannah Olžinkou žila, naučil se předstírat zájem. Hannah byla jeho jediná slabina. Věděl, že pro ni udělá všechno na světě. Kdyby mu řekla, že má jít hledat poklad, popadne rýč, plivne si do dlaní a v Olžince nenechá kámen na kameni. Zalétl pohledem k fotografii na přístrojové desce a něžně se usmál. Hannah. Její jméno znamená líbezná nebo nádherná. A přesně taková Hannah je. Jeho Hannah.

„Cože?“

„Vnímáte mě? Ptala jsem se vás, o jaké listiny jde. Jsou to dopisy vězňů?“

Pokrčil rameny. Pak si uvědomil, že ho nemůže vidět.

„To mi pan ředitel neprozradil. Ale z jeho reakcí soudím, že jde o něco významného.“

Z jeho narážek pochopil, že se našly deníky uvězněných dětí, ale dokud nemá jistotu, nebude raději nic říkat. Obzvláště jí. Judita je diskrétní asi jako pavlačová drbna. Nerad by, aby se na něj po návratu sesypali novináři a on se pak viděl v hlavních zpravodajských relacích všech televizních stanic.

V telefonu se ozvalo tlumené pípání. Signál, že volá ještě někdo jiný.

„Omlouvám se, ale někdo mi volá. Musím to vzít.“

„No tak dobře,“ svolila milostivě jako královna, která propouští svého lokaje.

Druhým volajícím byla jeho matka. Aneb z deště pod okap, nebo jak se to říká. Judita je protivná holka a jeho máma je jízlivá baba, která musí mít vždycky poslední slovo. S povzdechem přijal hovor.

„Mami, nemám moc času,“ varoval ji, aby zastavil slovní průjem.

Docentka Irena Redlová byla pozoruhodná persona. Na Akademii múzických umění vyučovala operní zpěv a sama vypadala jako valkýra. Vysoká, mohutná a nahánějící hrůzu. Po maďarských předcích zdědila vzhled i temperament a on se nedivil, že se před ní třesou studenti i kolegové. O jejich vzájemném vztahu nejvíce vypovídá to, že Hannah je pravým opakem. Srdečná, veselá a tolerantní.

„Co děláš tak důležitého?“

Ze slov odkapával jed a on se přistihl, že se automaticky přikrčil.

„Jsem na cestě do Olžinky. Gustaw Kott našel nějaké vzácné listiny.“

Naštěstí jí nemusel vysvětlovat, kdo to je. Matka měla dokonalý přehled o všem, co se týkalo jejího synáčka. Vlastně se mu před ní podařilo utajit jen jednu jedinou věc.

„Vyděláte na tom?“

To je celá máma. Historický objev? Kulturní dědictví? Sláva a uznání? Nad tím mávne rukou, protože ji zajímají jen peníze. Její máma s tátou kočovali po Maďarsku a nikdy se nestyděli za to, že jsou Romové. Máma se s oblibou navážela do židů, že jsou lakomci, co by si kvůli koruně nechali vrtat koleno, ale sama byla úplně stejná.

„To nevím,“ odpověděl popravdě.

Máma zabrblala cosi, co znělo jako „ztráta času“.

„Co dělá Hannah?“

Málem zaúpěl nahlas. Matka umí tnout do živého jako nikdo jiný.

„Zavolám ti, až se vrátím do Česka, jo?“

„No dobře. Stejně musím jít učit. Nebýt mě, tak tady nic nefunguje.“

Odkýval jí to, ačkoliv ji bral s rezervou. Máti byla kdysi slavná operní diva, ale to bylo ještě předtím, než se narodil. Když ovdověla, nezdravě se na něj upnula, a on si mnohokrát přál, aby raději odjela na turné.

„Tak se měj. Pá.“

Strpěl několik hlasitých mlaskavých zvuků a potom zavěsil. Nastoupil do vozu, nastartoval a pokračoval v cestě. Olžinka byla sama o sobě malebná víska, kde byste chtěli strávit dovolenou na kolech. Bohužel ji neslavně proslavili nacisté, kteří tu v roce 1942 vybudovali koncentrační tábor pro židovské děti. Ty tu živořily v nelidských podmínkách, a když o tři roky později tábor osvobodili Sověti, všichni místní se odsud odstěhovali. Postupem času se sem někteří vrátili, ale jestli tu žije dohromady všehovšudy dvě stě lidí, je to hodně. V táboře vzniklo židovské muzeum, které vybudoval a financoval zakladatel Judy, Irazim Klein.

Dominik projel bránou s nápisem Olžinka. Cihlová brána byla oprýskaná stejně jako obvodové zdi tábora. Nápis byl vybledlý a cedule poškozená častými dešti. Dominika se zmocnil pocit, že z tohoto místa vyvěrá negativní energie. Představil si, jak nacističtí vojáci ve šviháckých uniformách přitloukají ceduli na bránu, a udělalo se mu mdlo. Na náladě mu nepřidaly ani rozbité koleje, po kterých sem nacisté přiváželi vagony plné černookých chlapců a holčiček. Před několika lety sem Irazim Klein nechal umístit uměleckou instalaci od známého izraelského sochaře.

Instalaci tvořily abstraktní hororové postavy malých dětí mířících k bloku s plynovými komorami. Dětem chyběly oči, nosy i rty. Jejich hlavy byly podivně rozpité a jejich těla vypadala jako dlouhé tenké stíny. Některé stíny se podpíraly, jiné vlekly kufry a další klečely na zemi a modlily se s hlavou obrácenou k nebi. Možná hledaly Boha, ale ve skutečnosti hleděly na komín, ze kterého před osmdesáti lety létaly částečky lidských těl. Všechny stíny působily vystrašeně a jejich tvůrci se nějakým záhadným způsobem podařilo vyvolat dojem absolutní podrobenosti. Na tragické procesí mrtvých shlížel z kamenného podstavce Černý anděl.

Dominikovi přeběhl mráz po zádech. Proti své vůli vystoupil a došel k bronzové soše. Černý anděl rozpínal křídla, jak se snažil vzlétnout a odnést všechny děti do bezpečí, a v obličeji měl tak smutný výraz, že si Dominik musel odkašlat, aby zahnal zrádné slzy. Na podstavci byla mosazná cedulka a on neodolal a přejel přes ni bříšky prstů. „Nejhorší jsou zločiny proti lidskosti. Nikdy na ně nezapomeneme. Nikdy je neodpustíme,“ přečetl nahlas slova, která znal zpaměti. Slova, která pronesl jeden z chlapců, kteří sem přišli s kufříkem plným oblečení. Irazim Klein. Dědeček jeho milované Hannah.

Rozhodl se, že nechá vůz u sochy Černého anděla a dál půjde pěšky. Propletl se mezi stínovými postavami a pokračoval k budově muzea. Tu tvořila moderní kostka natřená kanárkově žlutou barvou. Ale ani jásavě optimistická barva a střapaté astry v záhonech nezahnaly jeho myšlenky na to, co se tu kdysi odehrálo. Uvědomil si, že když o tom čtete v knize nebo posloucháte pamětníky, je to úplně jiné, než když procházíte místy, kde během několika let zahynuly desítky tisíc dětí. Olžinka nebyla tak krutá jako Osvětim, ale její hrůza spočívala v tom, že se sem nedostal nikdo starší patnácti let. Přežít Olžinku, to se rovnalo zázraku.

Dominik došel k muzeu a stiskl zvonek.

***

Ředitel muzea, doktor Gustaw Kott, byl střízlík kolem padesátky. Měl světlé jakoby vyšisované modré oči a dlouhý úzký nos. Z brady mu trčela zrzavá bradka a na hlavě mu zůstal pouze věneček ryšavých vlasů. Potud to nebylo tak hrozné, ale celkový dojem kazily koňské zuby a jeho neustálé mrkání.

„Doktor Redl? Srdečně vás vítám v Olžince,“ přivítal Dominika anglicky.

Doktor? Nakonec proč ne? Ryšavý mužíček na něj hleděl s respektem a Dominik se rozhodl, že to nechá být. Proč vysvětlovat, že není kolega historik? Doktorát ale skutečně má. Horko těžko si ho dodělal na neznámé pedagogické fakultě v oboru hudební věda. Máma samozřejmě prskala, že si nevybral světoznámou univerzitu, ale tam by jim zřejmě vadil jeho poněkud laxní přístup ke studiu.

„Jsem tak rád, že jste tady!“ rozplýval se mužíček nadšením. „Když sem přijede někdo z Judy, je to pro nás pokaždé obrovská čest.“

Aby ne, pomyslel si Dominik cynicky. Bez peněz z Judy byste to tady mohli zabalit. Poláci měli vždycky plnou pusu řečí o tom, že bychom se měli poučit z historie, ale ve skutečnosti by nejraději celou Olžinku vymazali z mapy i z dějin. Navzdory pokryteckým řečem polská vláda nikdy nestála o to, aby se o Olžince mluvilo. Například proto, že tu kromě Poláků zemřela spousta Čechů. Přiznejme si, že Olžinka je pro Polsko mezinárodní ostuda.

„Ale nebudeme tady přece stát. Pojďme dovnitř!“

Položil Dominikovi ruku na rameno a vtlačil ho do svého království. Dominik si všiml, že má okousané nehty a prsty zažloutlé od nikotinu.

„Sedněte si a udělejte si pohodlí,“ nabádal ho a hopkal kolem něj jako starostlivá tetička.

Dominik si vybral pohodlné křeslo. Pochopil, že tohle bude na dlouho. Vcelku to ale chápal. Ředitel židovského muzea zřejmě nemá téměř žádnou příležitost ke společenské konverzaci. Olžinku navštěvují především studenti, a pokud se od dob jeho mládí nic nezměnilo, to poslední, o co se zajímají, jsou koncentrační tábory.

„Něco k pití?“

„Děkuji, ale ne. Jsem tady autem.“

Mužíček se zarazil a zamžikal. Nebyl si jistý, jestli jeho návštěvník žertuje nebo ne.

„Ehm. Měl jsem na mysli minerálku nebo čaj.“

„Nemáte kávu?“

Dominik cítil, že potřebuje dobít baterky. A k tomu je zapotřebí kofein. Hodně kofeinu.

„Někde tu bude,“ ujistil ho Kott. „Já sám ji nepiji, ale co bych neudělal pro vzácného hosta. Momentíček, doktore.“

„Děkuji.“

Dominikovi se dokonce povedlo vyloudit úsměv, ačkoliv se necítil ve své kůži. Čí to byl nápad vybudovat muzeum uprostřed areálu koncentračního tábora? Dominik měl vždy bohatou fantazii, což v kombinaci se slabostí pro béčkové horory není zrovna ideální, když chcete navštívit místo, jako je Olžinka. Zavřel oči a představoval si, jak na místě, kde sedí, stáli nacisté a mířili na zátylek vyděšeným dětem. Vězni měli vyholené hlavy, ruce jako tyčky a viselo na nich oblečení. Otřásl se odporem a zahnal temné představy.

„Tady to je.“

Mužíček mu naservíroval kávu v porcelánovém hrnku potištěném kvítky. Dominik nechápal, proč z toho má ředitel takovou radost. Je sám na sebe hrdý za to, že dokázal zalít kávu horkou vodou? Bože, ti akademici!

„Děkuji.“

K jeho údivu nebyla káva vůbec špatná. On by si ji doma udělal silnější a možná by do ní nasypal víc cukru, ale měla zemitou chuť, a to bylo hlavní. Nakyslé druhy mu tolik nechutnaly. Ředitel muzea s úsměvem sledoval, jak pije. Ty bys měl vážně občas vyjít mezi lidi, chlape.

„Určitě jste už zvědavý na můj objev, že?“

Kott se tetelil blahem a on neměl srdce mu říct, že ani ne. Větší radost by mu udělalo, kdyby byly ke kávě sušenky.

„Historii Olžinky znáte, že?“

Neurčitě přikývl. Potom si ale uvědomil, že nemá smysl lhát.

„Vůbec neuškodí, když mi oživíte paměť.“

Ředitel potěšeně zamrkal. Odkašlal si a pustil se do přednášky, kterou měl připravenou pro návštěvníky z řad studentů. Dominik si vychutnával kávu a poslouchal jen na půl ucha. Olžinku v roce 1942 založil šéf gestapa Heinrich Himmler. Bla. Bla. Bla. Olžinka byla koncentrační tábor pro židovské děti z různých zemí. Bla. Bla. Bla. Vedení Olžinky úzce spolupracovalo s nedalekým koncentračním táborem Osvětim. Bla. Bla. Bla.

Vtom ředitel řekl něco, co vzbudilo jeho zájem.

„Olžinku od začátku do konce řídil Heinrich Ginter. V roce 1942 mu bylo teprve čtrnáct let.“

Čtrnáct let? Málem mu zaskočilo. On byl ve čtrnácti letech v osmé třídě. Poslouchal black metal, přiváděl mámu k nepříčetnosti a zajímalo ho jen to, která spolužačka si vycpává podprsenku papírovými kapesníky.

„Čtrnáct let?“ zopakoval nevěřícně.

„Přesně tak. Byl tak krutý, že si od nacistů vysloužil přezdívku Bestie z Olžinky.“

Když to ředitel říkal, celý zářil, ale budiž.

„Co to bylo za člověka?“

Mužíček potěšeně zatleskal. Dominik si přiznal, že ho Heinrich Ginter začíná zajímat.

„Heinrich Ginter byl pozoruhodná osobnost. Byla to zrůda, to jistě, ale dokážete si představit, co všechno by dokázal, kdyby Němci vyhráli válku?“

Byla to samozřejmě hypotetická otázka, ale Dominik se nemohl zbavit pocitu, že to myslí vážně.

„Nemusíte se znepokojovat, doktore. Můj zájem o Gintera je ryze vědecký. Nevím, zda vám to vaše paní říkala, ale moji rodiče přežili Osvětim. Jsem ten poslední, kdo by sympatizoval s nacisty.“

To Dominika trochu uklidnilo. Přesto zůstal ve střehu.

Na Gustawu Kottovi bylo něco divného.

„Víte, čemu nerozumím? Jak mohl ve čtrnácti letech řídit tábor? Copak Němci neměli přísná pravidla? Těm starším nevadilo, že je přeskočil na kariérním žebříčku?“

Mužíčkovi za zablýsklo v očích.

„Dobrá poznámka, kolego,“ pochválil Dominika, jako kdyby to byl jeho žáček. „Heinrich Ginter se dostal do Olžinky jako dozorce. Během necelého roku se z něj stal hlavní dozorce a v roce 1943 už byl velitelem celého tábora.“

Dominik měl pocit, že mu něco uniká.

„A to se takhle vypracoval jen díky tomu, že byl krutý?“

Ředitel mu zašermoval před obličejem ukazovákem zažloutlým od nikotinu.

„Uvažujete správně. Historici se tomu dlouho věnovali. Myslím, že tajemství Bestie z Olžinky bylo odhaleno.“

Dominik se přistihl, že zatajil dech.

„Všechno nasvědčuje tomu, že Heinrich Ginter byl nemanželským synem Heinricha Himmlera. Ten se v roce 1927 oženil s Margou, která mu později porodila dceru Gudrun. Marga byla vyhovující po všech stránkách. Byla to žena, kterou by si přál každý nacistický pohlavár. Máme ale za to, že v Mnichově se Himmler stýkal s jistou Johannou Ginter. Jejich vztah začal už před svatbou s Margou a Johanně se v roce 1928 narodil syn Heinrich. Vztah ještě nějakou dobu trval, ale pak se Johanna se synem odstěhovala do Čech. Její otec byl český žid a Himmler si nemohl dovolit, aby se o tom dozvěděli lidi z gestapa.“

„Fíha.“

„Skvělá detektivní práce,“ pochválil Kott své kolegy a uznale pokýval hlavou. „Škoda, že nemáme žádný přesvědčivý důkaz.“

„Co testy DNA?“

Ředitel muzea se usmál a zavrtěl hlavou.

„Všechno nasvědčuje tomu, že Heinrich Ginter zahynul v Olžince. Buď spáchal sebevraždu, když se blížili sovětští vojáci, anebo uhořel při požáru, který tady tehdy vypukl. Dokážu si představit i to, že se mu uvězněné děti pomstily za všechno, co jim dělal. Víte, kolik tady Sověti našli těl? Tisíce! Mrtvé nacisty naházeli do jámy a nikdo se o ně nestaral. Předpokládám, že některé kosti za Olžinkou patří Ginterovi, ale věřte mi, nikdo to zkoumat nebude.“

Dominika celou dobu svrběla na jazyku otázka. Konečně se odvážil zeptat.

„To, co jste objevili, souvisí s Heinrichem Ginterem?“

Ředitel muzea se rozzářil jako vánoční stromeček.

„Přesně tak. Našli jsme dopisy, které psaly židovské děti svým rodinám. Popisují v nich život v táboře. Bylo tam i několik deníků a řeknu vám, jde z toho hrůza. Tomu, co psaly české děti, jsem příliš nerozuměl, ale je zřejmé, o co tam jde. Všechno necháme přeložit a zveřejníme to. Předpokládám, že dojde k právním tahanicím, to je tak vždycky, ale podle mého názoru patří všechny dokumenty našemu muzeu.“

Tím pádem patří židovské organizaci Juda.

„Úžasné, že? A to ještě není všechno.“

Dominik užasle hleděl za Kottem, který čile odběhl do vedlejší místnosti. Když se vrátil, držel mezi konečky prstů černobílou fotografii. Svíral ji jako vzácnou relikvii a záhadně se usmíval.

„Tradááá!“

Položil fotografii před Dominika, ale nedovolil mu na ni sáhnout.

„Jste druhý člověk, který vidí skutečnou podobu Bestie z Olžinky.“

Table of Contents

Kdysi

Současnost