Ann Granger 

Ničemnost 

Originální název: A Particular Eye for Villainy 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2012 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2012 Ann Granger 

First published in 2012 by Headline Publishing Group. 

Translation © Michaela Martinová, 2022 

Obálka © Emil Křižka, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0601-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-0602-4 (mobi)

Chtěla bych poděkovat Radmile Mayové za její přátelství i za laskavost, s jakou mi při psaní této knihy pomohla prozkoumat různé body viktoriánského právního systému. 

Kapitola první 

Elizabeth Martin Rossová 

Krásný jarní den v Londýně se jaru na venkově nemůže rovnat, ale město dělá, co může. Zaprášené stromy se zelenají rašícími pupeny, nad střechami stále visí příkrov kouře, ale je řidší než odporná černá pokrývka, která se valí ulicemi uprostřed zimy. Teď, když plískanice a řezavý vítr zmizely, lidé už venku nechodí zachumlaní až po obočí. Vypadají spokojeněji, když spěchají za svými záležitostmi. Poté, co jsme byli po většinu uplynulých měsíců vězni svých vlastních domovů, bylo až příliš lákavé vyrazit si na chvíli ven. Odložila jsem všechny povinnosti na později, řekla Bessie, naší služebné, ať udělá totéž, a společně jsme se vydaly na dlouhou procházku, abychom vystavily tváře hřejivým slunečním paprskům.

Když jsme toho dne přecházely z jižního břehu, kde jsme bydlely, na severní, všimla jsem si, že řeka už nepáchne tak, jak bývalo zvykem. Za to, že jsme si nemusely držet u nosu kapesník, jsme mohly poděkovat panu Bazalgettovi a jeho novému vylepšenému kanalizačnímu systému. Měla jsem v plánu jít po novém nábřeží až k Blackfriars a pak, pokud nebudeme příliš unavené, pokračovat až k pevnosti Tower tyčící se v dálce před námi. Tam se obrátíme zpátky k domovu, protože budeme mít v nohách pořádný kus cesty. A za Towerem už stejně ležely jenom doky svaté Kateřiny a čtvrť Wapping.

„Wapping není místo, kam by dáma jako vy měla chodit na procházky,“ prohlásila Bessie rozhodně. „Ani já ne, když na to přijde.“

Měla samozřejmě pravdu. Ve Wappingu panoval čilý ruch, který se soustředil v přístavu a v londýnských docích. Na ulicích a v hostincích se to jenom hemžilo námořníky všech národností. Hokynářství se přetlačovala o místo s opiovými doupaty, levné noclehárny sousedily s nevěstinci. Z řeky u Wapping Stairs byla pravidelně vytahována mrtvá těla, a ne všechna zemřela utonutím. To všechno vím, protože jsem vdaná za policejního inspektora, i když naštěstí pracuje ve Scotland Yardu.

„Možná nedojdeme až k Toweru,“ řekla Bessie, když jsme sešly z mostu, „ale uděláme, co bude v našich silách.“

V tu chvíli se za námi ozval hlas. Když jsme se otočily, spatřily jsme pana Thomase Tapleyho, jak spěchá kolem mýtné brány a mává nám na pozdrav deštníkem. Nevypadalo to na déšť, ale pan Tapley se na svoji každodenní „zdravotní procházku“, jak tomu říkal, nikdy nevydával bez svého deštníku. Byl to pomenší muž tak hubené postavy, až se zdálo, že by ho závan větru mohl srazit k zemi a odfouknout pryč jako nedbale odhozenou stránku novin. Jeho tempo však bylo vždy svižné. Měl na sobě oblečení, které už budu vždycky považovat za jeho uniformu: kostkované kalhoty a dlouhý kabát, kdysi jistě černý, ale teď vybledlý do lahvově zelené barvy, jež se na slunci leskla jako měňavý taft. To vše doplňoval klobouk s nízkou střechou a širokou zvlněnou krempou. Takové pokrývky hlavy byly v módě někdy před dvaceti lety. Vzpomínám si, že si můj otec nasadil podobný klobouk pokaždé, než se vydal na svoji lékařskou pochůzku. Stál ho dost peněz, ale dokázal si ten výdaj ospravedlnit. Zdůrazňoval, že lékař by měl vypadat zámožně, jinak si pacienti pomyslí, že je málo žádaný a že to musí mít dobrý důvod. Na Tapleyho klobouku už se projevil zub času, byl odřený a samá skvrna, ale nosil ho švihácky posazený na stranu.

„Dobré ráno, paní Rossová! To máme ale pěkný den, že?“ A než jsem se zmohla na slovo, sám si odpověděl: „Ano, překrásný. Člověku jen srdce plesá. Doufám, že se máte dobře. A jak se daří inspektoru Rossovi?“

V očích mu vesele zajiskřilo, široce se usmál, až jeho kůže připomínala pomačkanou jelenici, a ukázal, že většina jeho zubů je vzhledem k jeho věku ve velmi rozumném stavu. Odhadovala jsem ho tak na šedesát.

Ujistila jsem ho, že Ben i já se oba těšíme dobrému zdraví, a šťouchla do Bessie kráčející vedle mě, aby se tak přihlouple nechichotala.

„Vyrazily jste si na vzduch?“ prohodil pan Tapley a laskavě se na Bessie usmál.

Zahanbeně udělala rozpačité pukrle a zamumlala: „Ano, prosím.“

„Dobře děláte, takového krásného dne by byla škoda nevyužít,“ pokračoval Tapley. „Cvičení je pro udržení dobré kondice velmi důležité, milá paní. Já svoji zdravotní procházku nikdy nevynechám, ať prší nebo svítí slunce. Ale dnes máme na počasí opravdu štěstí.“

Teatrálně mávl deštníkem směrem k řece za námi třpytící se na slunci a poseté loděmi všeho druhu, které pilně supěly po i proti proudu. Byly tam nákladní říční čluny, lodě převážející uhlí, malé silné parní čluny, a dokonce i loď označená jako plavidlo říční policie. A mezi nimi se pohupovaly pramice, které často jen zázrakem, jak se zdálo, unikly srážce.

„Naše úžasné město v plné práci – na souši i na řece,“ prohlásil Tapley a použil deštník, jako učitel používá rákosku nebo pravítko, aby poukázal na křídou napsané podrobnosti na tabuli. „Pozdravujte ode mě inspektora Rosse,“ pokračoval plynule. „Vyřiďte mu, aby vytrval ve svém neochvějném úsilí zbavit Londýn darebáků.“

Smekl klobouk, usmál se a šel dál. Sledovaly jsme, jak obešel menší dav, který se utvořil kolem pouličního baviče, na svých malých elegantních nožkách přeběhl ulici a úzkými uličkami vedoucími na Strand zamířil na sever.

„Je to legrační starý pán, nemyslíte?“ poznamenala Bessie neuctivě, ale pravdivě.

„Očividně zažívá těžké časy,“ odpověděla jsem. „Není to jeho chyba – nebo o tom nevíme.“

Bessie se nad tím zamyslela. „Je vidět, že je to džentlmen,“ uznala. „Kdysi musel mít peníze. Možná je prohrál v kartách nebo propil…“ Zněla nadšeně. „Možná měl obchodního partnera, který utekl s penězi, nebo možná –“

„To stačí!“ okřikla jsem ji.

Bessie se ke mně a Benovi přistěhovala, když jsme se vzali a zařídili si vlastní domov. Má zakrnělou, ale šlachovitou postavu člověka, který vyrostl „na milodarech“, bystrou mysl a vybroušené instinkty dítěte městské chudiny. Je stejně urputná ve svých názorech jako ve své oddanosti. Zato o Thomasi Tapleym toho nikdo moc nevěděl.

Bessie nebyla jediná, komu vrtalo hlavou, proč žije v tak nuzných podmínkách. Bydlel v pronajatém bytě v domě na druhém konci naší ulice, který nebyl součástí nedávno vystavěné řadové zástavby. Byl mnohem starší a stával tam ještě předtím, než sem zavedli železnici. Když ho postavili, musela kolem být pole. Byla to čtvercová georgiánská budova s pěknými frontony, dnes už trochu oprýskanými a otlučenými, a elegantní zárubní vchodových dveří. Možná že kdysi patřil nějakému zámožnému obchodníkovi, nebo dokonce nějakému venkovskému šlechtici se soukromými finančními prostředky. Nyní však patřil paní Jamesonové, vdově po kapitánovi klipru.

Celou ulici překvapilo, když si asi před šesti měsíci vzala do podnájmu Thomase Tapleyho, protože to byla dáma s jistým postavením. Pokud potřebovala pronajmout jeden ze svých pokojů, aby si doplnila příjem, dalo se očekávat, že si za podnájemníka vybere nějakého pracujícího muže. Ale pan Tapley měl jistý šarm a nevinné způsoby a spolu s ošuntělým oblečením působil poněkud excentrickým dojmem, a tak lidé z ulice brzy usoudili, že je to podivín, a přijali ho mezi sebe.

Jak zvláštní, že náhodné setkání a prostá výměna zdvořilostí zatáhly Bessie i mě do vyšetřování vraždy. Ale nikdo nemohl tušit, že jsme toho krásného jasného jarního rána patřily mezi poslední lidi, kteří viděli Thomase Tapleyho živého a mluvili s ním, než ho stihla násilná smrt.

Nakonec jsme opravdu dorazily až k Toweru. Slunce příjemně hřálo, ale nepálilo, a my jsme najednou překvapeně zjistily, že jsme došly tak daleko. Vydaly jsme se nazpět s vědomím, že nás čeká dlouhá cesta domů. Na řece bylo možná ještě rušněji a pluly po ní větší plavidla než předtím. Byly tu uhelné lodi přivážející uhlí, na němž záviselo topení po celém Londýně i parní stroje. Viděly jsme výletní lodě, na kterých se plavili první výletníci letošní sezony, a v dálce jsme dokonce zahlédly vysoké stěžně klipru, které mi připomněly Tapleyho paní domácí. Ale byla to jen letmá myšlenka a chudák pan Tapley se mi hned zase vykouřil z hlavy. Když jsme se znovu blížily k Waterloo Bridge, začala na nás doléhat únava. Na zdejším nábřeží bylo vždycky rušno, protože tudy drožkami i po svých proudily davy cestujících mířící na konečnou stanici ve Waterloo na druhé straně řeky a zpátky. Nevyhnutelně se tu usadili i pouliční baviči, podomní obchodníci s drobnými předměty „užitečnými na cestu“ i vyložení žebráci. Na samotný velký most se neodvažovali kvůli strážnému v mýtné bráně, který by jim to nedovolil. Pokud je chytila policie, také se museli přesunout dál. Ale provinilci se vždycky vraceli na místo činu. To, že je občas zatkli za maření úředního výkonu, jim v tom nijak nezabránilo.

Bessiiny bystré oči si něčeho všimly. Zatahala mě za ruku a zasyčela: „Madam, tamhle je klaun! Chcete se vrátit?“

Teď už jsem ho viděla také. Zaujal místo asi deset metrů před námi, takže bylo nemožné vstoupit na most, aniž by člověk neprošel těsně kolem něj. Vzpomněla jsem si na ten malý dav lidí, který jsme míjely cestou k Toweru. Možná sledovali téhož chlapíka. Pokud ano, přes zástup přihlížejících jsem si ho nevšimla. Těžko bych ho jinak přehlédla, nebo narazila na větší protiklad drobného, ošuntělého Thomase Tapleyho. Klaunova pestrobarevná figura byla nezaměnitelná: byl to muž středního věku a zavalité postavy oblečený do své „pracovní uniformy“, kterou tvořily volně střižené záplatované dámské šaty s lemem kousek pod koleny odhalujícím pruhované punčochy a příliš velké boty. Kolem krku měl uvázaný široký kanýr, něco jako pelerínu, který mu po obou stranách sahal až k ramenům. Na křiklavě oranžovou paruku s prstýnky kolem uší si narazil zvláštní, velmi těžko popsatelný čepec. Vypadal jako obrácený kbelík zdobený nejrůznějšími papírovými květinami a svazky potrhaných pentlí. Celek byl upevněn širokou stuhou, kterou si pod dvojitou bradou uvázal na mašli.

Neškodně žongloval s míčky, předstíral, že jeden upustil, jen aby ho na poslední chvíli zase chytil, zatímco pořád něco žvanil pronikavým falsetem napodobujícím ženský hlas. Jeho šaškování mi nevadilo, to jeho namalovaný obličej. Tvář měl mrtvolně bílou, oči orámované černým olovem a nad nimi nakreslené dlouhé řasy, ústa s našpulenými rty nalíčená jasně šarlatovou barvou, která jako by se chystala vtisknout vám polibek, a další velké šarlatové kolečko na každé oteklé tváři.

Nikdy jsem neměla klauny ráda, ačkoli to slovo ani zdaleka nevyjadřuje děs, jaký ve mně vzbuzují. Při pohledu na ně propadám panice. Srdce mi buší a hrdlo se mi svírá hrůzou, takže sotva polykám. Těžko se mi dýchá. Budete si myslet, že jsem blázen, ale nic tak skutečného se nedá považovat za nesmysl.

Ten přetrvávající strach pochází z jednoho incidentu v mém dětství. Bylo mi šest let a moje chůva, Molly Darbyová, přesvědčila otce, že by se mi líbilo podívat se do putovního cirkusu, jenž se utábořil na polích na okraji našeho města. Otci se její nápad moc nezamlouval. Jako lékař věděl, jaká nebezpečí hrozí, když se člověk ocitne v nemytém davu. Ale v tu chvíli se městem zrovna nešířily žádné horečky a Molly na něj naléhala. „Určitě by se jí to líbilo, pane. Vždyť tam chodí všechny malé děti.“

Myslela tím samozřejmě, že by se to líbilo jí.

Otec, který stále váhal, se obrátil ke mně a zeptal se mě, jestli chci jít. Unesená Mollyiným ujišťováním, že tam uvidím divy všech divů, jsem řekla ano. A tak otec souhlasil, ale vymínil si, že Mary Newlingová, naše hospodyně, půjde s námi. Dneska si myslím, že Mollyiným pohnutkám příliš nedůvěřoval a nechtěl ji nechat toulat se po venku jen s šestiletou gardedámou. Asi měl podezření, že má schůzku s nějakým ctitelem. Jestli ano, tak měl nejspíš pravdu, protože když se Molly dozvěděla, že s námi má jít paní Newlingová, netvářila se moc nadšeně. Ale nakonec byla ráda, že můžeme alespoň na představení.

Pokud jde o Mary Newlingovou, trvalo hodinu, než se nám podařilo ji přesvědčit. „Na takové místo by žádná slušná žena neměla chodit. Všude budou zloději a vagabundi a lidé budou dělat věci, které by dělat neměli.“ To poslední tvrzení provázel významný pohled Mollyiným směrem.

Ta zčervenala, ale stála si za svým. „Doktor Martin nám to dovolil.“

A tak jsme i s reptající Mary Newlingovou vyrazily. Nadšeně jsem poskakovala, protože jsem se nemohla dočkat. Maryino varování před vagabundy ještě povzbudilo moji zvědavost. Nebyla jsem si jistá, co to takový vagabund je, ale muselo to být nějaké zajímavé zvíře.

Mé nadšení trochu opadlo, když jsme zaujaly svá místa na tvrdé dřevěné lavici v obrovském stanu. („Šapitó,“ pošeptala mi Molly. „Tak se to jmenuje.“) Ještě nikdy jsem nebyla na tak obrovském shromáždění. Alespoň mně tedy obrovské připadalo. Připlatily jsme si, takže jsme mohly sedět úplně vpředu. Ale zpoza nás se ozývala spousta hádek a urážek a nadávek, jak se davy lidí tlačily a bojovaly o nejlepší výhled. Mary Newlingová se zamračila, položila mi své velké upracované ruce na uši a sevřela mi hlavu jako ve svěráku. Bylo velké horko a vzduch příšerně páchl.

Seděly jsme čelem ke kruhové ploše vysypané pilinami, které, jak mi Molly důležitě sdělila, se říká manéž. Zatím byla prázdná, ale každou chvíli už se nám měla naskytnout úžasná podívaná.

„Mačkáme se tady jako sardinky,“ zabručela Mary Newlingová, na niž to zjevně nijak nezapůsobilo. „A mám pocit, že spousta lidí tady v životě neviděla vodu a mýdlo. Kdyby tady někdo omdlel, ani nemá kam spadnout. Museli by toho nebožáka položit tady na to…“ Ukázala na podlahu vysypanou pilinami.

Vtom se na pódiu po straně manéže objevila kapela. Nebylo to víc než pár houslistů a trumpetista spolu s mužem, jenž buď bušil do bubnu, nebo rachotil nástrojem, který si sám sestrojil: tyčí, na níž byly připevněné různé kusy kovu. Když bouchal koncem hole do země, dělalo to báječný rámus. Byla jsem více než ochotná věřit Mollyinu tvrzení, že se jedná o skutečný orchestr.

Když orchestr utichl, vstoupil do manéže elegantní džentlmen s knírkem, v šarlatovém kabátci a oslnivě bílých kalhotách. Pozdravil nás svým cylindrem, přivítal nás a připravil nás na to, že budeme ohromeni. Pak se otočil a dlouhým bičem ukázal na místo za sebou zakryté závěsem.

K mojí radosti odtáhly závěs neviditelné ruce a dovnitř naklusala řada krásných bílých poníků s peříčky kývajícími se mezi ušima. Muž v šarlatovém kabátci práskl bičem a poníci přicválali k němu. Potom se objevil další nádherně vyzdobený kůň. Z davu se ozvalo zalapání po dechu a pískání, protože na jeho zádech vestoje balancovala ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděla. Byla spoře oděná do korzetu s třásněmi ze smaragdově zeleného saténu a zářivě růžových punčoch. Jak kůň kroužil kolem manéže, zjevení v zeleném saténu zaujímalo různé pózy pažemi, načež se neuvěřitelně zaklonilo a položilo obě dlaně na podložku na zvířecím hřbetě. Potom dívka zvedla nohy nahoru rovně jako svíčka a zůstala stát na rukou, zatímco kůň stále klusal kolem dokola.

„Nechutné!“ prohlásila Mary Newlingová. „Ukazuje všechno, co má!“ Ale přes divoký potlesk, pískot a jásot ji nikdo neslyšel.

Když jezdkyně po svém představení zamířila k východu, skutečně spadla, dopadla na záda a kopala růžovýma nohama. Ale znovu se jí dostalo rozjařeného povzbuzování, protože většina lidí uvěřila, že je to součástí show.

Jako další přišel na řadu statný muž v trikotu z leopardí kůže a šarlatových botách, který s lehkostí zvedal velmi těžce vyhlížející činky.

„Podvod!“ zavrčela Mary Newlingová. „Beztak je má naplněné vzduchem!“

Ale to už jsem tleskala a jásala se všemi ostatními a báječně jsem se bavila. Potom znovu spustil orchestr a na scénu vběhli klauni.

Byli jako z mých nočních můr, znetvoření, groteskně odění a pomalovaní. Potáceli se a padali, navzájem si podráželi nohy, házeli po sobě i do davu kbelíky roztrhaného papíru a prováděli nejrůznější kousky. Okamžitě jsem svým dětským způsobem pochopila, že do manéže vtrhla jakási krutá neplecha. Nebylo to legrační, bylo to hrozivé. Vtom se jedna z těch ohavných bytostí oddělila a rozběhla se přímo ke mně, rudá ústa rozšklebená, paže roztažené…

Museli mě samozřejmě vyvést ven, což nebylo snadné, protože lidé v obecenstvu nechtěli přestat sledovat představení a nechat Mary a Molly projít, aby mě odvedly. Kleli a pobouřeně pískali a křičeli na Molly: „Ať ten spratek přestane řvát!“

Brečela jsem celou cestu domů. I Molly Darbyová pofňukávala, protože věděla, že celá ta pohroma bude dávána za vinu jí. Mary Newlingová trávila čas na střídačku tím, že mě utěšovala, plísnila Molly a vítězoslavně prohlašovala, že od počátku tvrdila, že to skončí slzami.

Všechny ty hrůzy se mi teď vrátily, když jsem se dívala na klauna, ubohého neškodného chlapíka, který se snažil vydělat si pár drobných. Bessie mě chytila za paži a hlasitě prohlásila: „Nebojte se, paní. Půjdeme dál a přejdeme na druhou stranu přes Westminster Bridge! Ani si moc nezajdeme.“

Ale bolely mě nohy a věděla jsem, že Bessie musí být také unavená. Pomyšlení na to, že bychom si zbytečně zašly jenom kvůli mému iracionálnímu strachu, mě přivádělo do rozpaků. Styděla jsem se, že se před tím šestnáctiletým děvčetem chovám tak hloupě. Vzchopila jsem se a pevně jsem řekla: „Ne, Bessie, projdeme kolem něj a přejdeme tenhle most, jak jsme měly v plánu. Není to jeho chyba. Počkej…“ Zašmátrala jsem rukou v měšci zavěšeném na zápěstí a vytáhla pár drobných. „Běž mu to hodit do misky.“

Bessie vzala mince a rázně přistoupila ke klaunovi. „Tady máš!“ vyhrkla mu hlasitě do pomalované tváře. „I když pohled na tebe lidi spíš děsí, víš to?“ A nechala mince s rachotem dopadnout do dřevěné misky u jeho nohou.

Klaun se zasmál a podíval se přes ni přímo na mě. Sundal si podivný klobouk z oranžových kadeří a uklonil se mým směrem. Celou dobu na mě upíral své tmavé třpytivé oči. V jeho pohledu bylo něco tak vědoucího a pronikavého, že jsem na okamžik úplně ztuhla, hluk kolem mě jako by najednou utichl a já nevnímala nic jiného než jeho. Chtěla jsem odvrátit zrak, ale nemohla jsem. Narovnal se, znovu si nasadil klobouk, ale oči ze mě nespustil.

„Nezná vás náhodou?“ zeptala se Bessie, když se opět ocitla po mém boku. „Že na vás tak zírá. Nemá žádné vychování, i když je to jen klaun. Ani klaun by neměl takhle civět na slušné dámy na procházce!“ Rozzlobeně na něj zašermovala rukama.

Prolomila tím kouzlo. Klaun odvrátil pohled a já se probrala z ochromení. „Jdeme!“ poručila jsem a prošla kolem něj na most. Bessie poklusávala vedle mě.

Pak jsme před sebou zahlédly pana Thomase Tapleyho, který také mířil domů. Jestli se mezitím někde nezastavil, musel urazit stejnou vzdálenost jako já s Bessie. Na rozdíl od nás ale stále kráčel svižným krokem, takže jsme neměly šanci ho předejít. V tu chvíli však někdo předešel nás. Ke své hrůze jsem zjistila, že je to ten klaun.

Opustil své místo. Sledoval nás snad? Srdce mi bolestivě poskočilo. Ale my jsme ho nezajímaly. Téměř proběhl kolem nás a já jsem viděla jeho křiklavý oděv postupovat vpřed, až nakonec zpomalil a držel se několik kroků za panem Tapleym. Kdyby se pan Tapley otočil, možná by si toho chlapíka ani hned nevšiml. Na mostě bylo rušno a mně se zdálo, že si klaun dává pozor, aby mezi ním a ošuntělým lahvově zeleným pláštěm byli neustále další chodci. Ale Tapley se neotočil. Stejně jako my myslel nepochybně na to, že brzo dorazí domů, a už slyšel příjemné hvízdání konvice na plotně. Oba šli rychleji než my a dav, který se předtím před klaunem rozestoupil, se za ním teď zase uzavřel a bránil mi ve výhledu. Museli dorazit na druhou stranu mnohem dříve než my, takže mě nepřekvapilo, že když jsme s Bessie došly na druhý břeh, už po nich nebylo nikde ani vidu.

Zmocnily se mě pochybnosti. Snažila jsem se namluvit sama sobě, že na mě jen moje představivost zkouší nesmyslné triky, ale zdálo se mi, že ten klaun pana Thomase Tapleyho sleduje.

Kapitola druhá 

Toho večera jsem se před Benem o žádném klaunovi nezmínila a varovala jsem Bessie, aby také nic neříkala. Když jsme dorazily domů, pustily jsme se do přípravy večeře – slaného koláče s hovězím, pivem a ústřicemi – a už jsme se spolu o té příhodě nebavily. Styděla jsem se za svoji zbabělost, jak mi to teď s odstupem času připadalo. Ale pořád jsem se trochu bála o Tapleyho, ačkoli jsem se snažila sama sebe přesvědčit, že moje starosti o něj jsou jen prodloužením mého vlastního strachu.

Zato jsem Benovi řekla, že jsme potkaly podnájemníka paní Jamesonové, vyřídila mu Tapleyho pozdravy a přání, že můj muž zbaví Londýn darebáků.

„Děláme, co můžeme,“ prohlásil Ben kysele, „ale je to trochu jako sekat hlavy té řecké příšeře, které za každou useknutou hlavu narostlo sedm nových.“

„Hydře,“ napověděla jsem mu.

„To je ono. Londýnské podsvětí je přesně takové. Zatkneme jednoho padoucha a předáme ho soudu. Soudce ho pošle za mříže. Ale dřív, než je proces u konce, dalších pár darebáků začne tam, kde ten předchozí skončil.“ Odmlčel se a ukousl si pořádné sousto koláče. „To byl jediný člověk, kterého jste potkaly?“

„Jediný, kterého známe,“ odpověděla jsem, čímž jsem uspokojila upřímnost i zdrženlivost zároveň.

Až do následujícího večera se nic dalšího nestalo. Byl to rušný den, a tak jsme se po večeři uvelebili před krbem v obývacím pokoji a povídali si. Večery byly ještě dost chladné na to, aby si nežádaly trochu tepla navíc. Byla to chladná místnost, do níž nesvítilo slunce a často v ní byla zima. Z kuchyně k nám doléhalo řinčení hrnců, jak Bessie umývala nádobí. Jako obvykle u toho nadělala spoustu rámusu. Náhle se ozval ještě děsivější rachot a Bessie vyděšeně vykřikla.

„Zatracená holka,“ zabručel Ben. „Snad zas nerozbila další talíř?“

Ale to už jsem byla na nohou, protože Bessiin pronikavý křik plný děsu naznačoval víc než jen rozbité nádobí. A vskutku, dveře do salonku se rozletěly a v nich se objevila Bessie, vlhkou zástěru stále na sobě, čepec nakřivo.

„Ach pane, ach madam!“ lapala po dechu. „Stalo se něco strašného!“

Ben, zvyklý zabývat se hrůzami téměř denně, pouze pokrčil rameny, vzal do rukou noviny a nechal na mně, ať se s tou domácí patálií vypořádám, ať už se jedná o cokoli.

„Co se děje, Bessie?“ zeptala jsem se a spěchala k ní. Vtom jsem zaslechla, jak v kuchyni vzlyká další žena.

„Stala se strašná vražda, madam! Pane, musíte tam okamžitě vyrazit!“

Ben s obdivuhodným klidem odložil noviny a zeptal se:

„A kde k té vraždě došlo, Bessie? Venku na ulici? Nic jsme neslyšeli.“

„Ne, pane, to služka paní Jamesonové!“

„Byla zavražděna?“ dožadoval se Ben odpovědi teď už ostřejším tónem a vstal.

„Je v naší kuchyni?“ zeptala jsem se, protože jsem uhodla, odkud přichází to vzlykání. Na nic jsem nečekala, prosmýkla se kolem Bessie a dorazila do kuchyně s Benem v patách. Na podlaze tam seděla dívka Bessiina věku a plakala. Když jsme přišli, spustila strašný křik a začala se houpat sem a tam.

„Má záchvat!“ zvolal Ben. „Vezmi dřevěnou lžíci a vraž jí ji mezi zuby, jinak si ukousne jazyk!“

„Ne, ne, je jen vyděšená!“ vyštěkla jsem. Rychle jsem popadla dívku za ramena a přinutila ji zůstat v klidu, i když se mi stále krčila u nohou jako nějaké zvíře neschopné stát jen na dvou. „Jak se jmenuješ?“

Dívka na mě zírala a mlčky pohybovala ústy.

„Jmenuje se Jenny,“ prozradila nám Bessie. „Hej Jenny, přestaň se chovat jak blázen a vstaň. To neumíš nic lepšího?“ Doprovodila svá slova činy, nakráčela k té nešťastnici a vytáhla ji na nohy, ačkoli naše nebohá návštěvnice vypadala, že se každou chvíli zase zhroutí.

Ben převzal situaci do svých rukou. Rychle přistrčil kuchyňskou židli, Jenny na ni ztěžka dosedla, oči stále upírala na nás a po tvářích se jí koulely slzy. Ben se nad ní sklonil a jemně, ale důrazně se jí zeptal: „Tak Jenny, a teď mi pověz, o co tady vlastně jde?“

„Musíte jí hned se mnou, pane, prosím,“ zašeptala. „Moje paní mi přikázala, ať pro vás doběhnu. Bylo to rychlejší než hledat strážníka na obchůzce.“

„Je paní Jamesonová zraněná?“ zajímal se Ben.

„Ne, pane, to pan Tapley, její podnájemník. Je mrtvý, pane. Strašně potlučený a celý od krve. Leží na…“ Víc už ze sebe nedostala a znovu se hlasitě rozvzlykala.

Ben se narovnal. „Půjdu se podívat, co se děje. Ta holka by měla radši zůstat tady. Uvař jí silný horký čaj, Bessie. S trochou štěstí se nezdržím dlouho, Lizzie, ale kdyby –“

„Ale já jdu s tebou!“ přerušila jsem ho rázně. „Ať už se stalo cokoli, chudák paní Jamesonová je teď v domě sama. Musí být v hrozném stavu, rozrušená, možná dokonce v nebezpečí. Přinejmenším bude potřebovat někoho, kdo by ji podpořil. Než vyšetříš, co se stalo panu Tapleymu, já se postarám o paní Jamesonovou.“

„Ano, ano, tak dobře,“ už byl na odchodu, ani se nezastavil, aby si vzal klobouk.

Rozběhla jsem se za ním a společně jsme rychle vyrazili do domu paní Jamesonové. Hlavní dveře byly otevřené dokořán a plynové lampy v přízemí jasně svítily. Byla už skoro taková tma, že si zasloužila umělé osvětlení, ale tušila jsem, že je paní Jamesonová zapálila spíš proto, aby zahnala každého vetřelce, který by tam ještě mohl číhat. Dívala jsem se do stínů kolem nás, ale nikoho jsem neviděla ani neslyšela ničí kroky.

Když jsme vystoupali těch pár schodů k hlavním dveřím, Ben zavolal vdovino jméno. Musela nás slyšet nebo vidět, protože už stála v předsíni a čekala na nás. Byla bledá, třásla se a očividně neměla daleko ke zhroucení, ale přesto nás zdvořile přivítala.

„Děkuji, že jste přišel, inspektore, i vám, paní Rossová. Moc se omlouvám, že jsem vás takhle vyrušila, ale chudák pan Tapley…“ Hlas se jí zadrhl.

„Kde je tělo?“ zeptal se Ben tiše.

„Nahoře, inspektore. V jeho malém obývacím pokoji. Obývá dvě místnosti v prvním patře s výhledem na ulici.“

Ben odběhl po schodech nahoru. Vzala jsem paní Jamesonovou za ruku a odvedla ji do salonku.

„Udělám vám čaj,“ nabídla jsem se, když se posadila.

Začala se zvedat, ale jemně jsem ji zatlačila zpátky do křesla. „Ale ne, paní Rossová, nesmíte si se mnou dělat takové starosti. Jenny může…“

Odmlčela se, protože si nejspíš vzpomněla, že Jenny poslala podívat se po Benovi.

„Jenny sedí u nás v kuchyni s naší služebnou Bessie,“ informovala jsem ji. „Vrátí se, jakmile se Bessie podaří trochu ji uklidnit. Možná by pomohlo něco trochu silnějšího než čaj. Nemáte víno, sherry nebo třeba madeiru?“

Na to se paní Jamesonová vzchopila a pevně řekla: „Ach ne, žádný silný alkohol nemá v tomto domě místo, paní Rossová…“

„Nechtěla jsem tím nic naznačit…“ omluvila jsem se.

Na okamžik zavřela oči. Když je znovu otevřela, zdálo se, že se jí podařilo trochu si utřídit myšlenky. „Nedám si ani čaj, paní Rossová, ale přiznám se, že jsem ráda za vaši společnost.“

Nad hlavou se nám ozval zvuk zavírajících se dveří a pak Ben s klapotem sešel dolů.

„Jedu rovnou do Scotland Yardu.“ Zaváhal. „Není dobrý nápad nechat vás tu, dvě samotné ženy, bez ochrany. Možná by bylo lepší, kdybyste obě šly k nám domů.“

Takže Thomas Tapley je mrtvý, pomyslela jsem si. Nebyl to žádný strašlivý omyl, nebo pouhé zranění, po němž by byl v bezvědomí. Podívala jsem se na strop a napadlo mě, jestli leží bez života právě v místnosti nad tímto obývacím pokojem.

„Zůstanu tady,“ ozvala se náhle paní Jamesonová s nečekanou rozhodností. „I když je hrozné vědět, že chudák pan Tapley leží tam nahoře docela mrtvý, nechat dům kromě jeho mrtvoly úplně prázdný mi nepřipadá správné. Bylo by to, jako by ho všichni opustili, a to se nesluší. Mrtvých se nebojím, pane Rossi.“

Ben se také bojí spíš živých, pomyslela jsem si v duchu. Ale zarputilý výraz ve tváři paní domácí nám oběma prozradil, že s ní nikdo ani nehne. Rozhodla se, že je správné zůstat tady jako jakási hlídka u mrtvého. A když se někdo jako paní Jamesonová rozhodl, co je správné, nebylo možné ho přesvědčit o opaku.

„Počkám tady s paní Jamesonovou, pokud si to přeje,“ nabídla jsem se.

Viděla jsem, že se Benovi můj návrh pranic nezamlouvá, ale už se nemohl dočkat, až bude v Yardu, a tak přikývl.

„Policisté dorazí, jakmile je budu moct přivést. Pokud cestou narazím na strážníka na obchůzce, pošlu ho sem dřív. Ale do té doby nesmí nikdo, vůbec nikdo, do té místnosti vstoupit. Je to jasné? Lizzie, dohlédni, ať nikdo nejde nahoru, ano?“ Slíbila jsem mu, že to udělám, a šla ho vyprovodit k hlavním dveřím, abych za ním mohla zamknout.

„A zamkni i dveře do salonku. Stejně bych byl nejradši, kdybyste obě šly k nám domů,“ zopakoval.

„Budeme v pořádku,“ řekla jsem optimisticky.

Se slibem, že se vrátí co nejrychleji, odešel a já jsem se vrátila k vdově. Otočila jsem klíčem v obývacím pokoji, jak mě Ben požádal, dobře si vědoma, že mě paní Jamesonová pozoruje.

„Tohle všechno je hrozný šok,“ zašeptala, když jsem se posadila naproti ní. „Taková barbarská záležitost, jak jinak to popsat? A že se obětí stal zrovna pan Tapley! Vždyť to byl takový dobrý podnájemník.“ Složila ruce do klína a bezradně se na mě podívala. „Kdo by mohl být tak zlý, aby udělal tak strašlivou věc? A v mém domě!“

Pomyslela jsem si, že jí musí být kolem šedesáti, možná o rok nebo o dva méně než jejímu zesnulému podnájemníkovi. Šedé vlasy měla stále husté a rozdělené uprostřed pěšinkou, po obou stranách uhlazené a na zátylku stočené do drdolu. Měla na sobě vínové šaty s krajkovým límečkem a manžetami a vypadala jako předobraz úctyhodnosti. Můj zrak padl na její ruce a snubní prsten. Žádné jiné šperky neměla. Napadlo mě totiž, jestli nemá vraždu na svědomí nějaký agresivní lupič, kterého pan Tapley vyrušil. Ale obývací pokoj, který jsem si už stačila zběžně prohlédnout, byl stejný jako tisíce jiných po celé zemi. Celkově vzato to nebyl špatně zařízený pokoj, ale ani se nevyznačoval viditelným bohatstvím. Viděla jsem několik pohodlných křesel, vybledlý turecký koberec a dva nízké stolky. Na jednom z nich ležela otevřená Bible. Jedinými dalšími zajímavými předměty byl portrét zesnulého kapitána Jamesona přepásaný černou hedvábnou stuhou a pár čínských váz na krbové římse, které si možná přivezl z nějaké cesty, mezi nimiž monotónně tikaly hodiny z masivního ebenového dřeva. Na stěně visela abeceda vyvedená dětskou rukou.

Všechno to bylo ve všech směrech naprosto normální. Jediná zvláštnost, jestli se to tak dá nazvat, byla spíš nečekaná než divná. Šlo o dětského houpacího koně stojícího v rohu místnosti. Přátelsky se tvářící zvíře bylo natřené na bílo, jen sem tam mělo odřenou černou skvrnku a dlouhá černá hříva i ocas byly vyrobeny z pravých koňských žíní. Červené sametové sedlo bylo vybledlé a vypadalo značně opotřebovaně. Usoudila jsem, že kapitán zanechal svoji ženu docela dobře zaopatřenou, a přesto byla nucena pronajmout přední pokoje v prvním patře podnájemníkovi. Byla za tím jen finanční potřeba, nebo i osamělost? Dodávalo jí snad vědomí, že tam s ní žije další člověk – muž –, pocit jistoty? S přibývajícím věkem bylo jistě povzbudivé, obzvláště za tmy, mít pod jednou střechou někoho jiného, než je ona sama a mladinká služka. Ne že by nebohý Thomas Tapley dokázal ty dvě ženy ubránit, kdyby na to přišlo. Zdálo se, že nebyl schopen ubránit ani sám sebe.

Všimla si mého zájmu o houpacího koně. „Patřil naší dcerce Dorcas,“ poznamenala. „Zemřela v deseti letech na záškrt. Chytilo ho několik dětí v okolí a všechny zemřely. Nejsme tady daleko od řeky a horečnatá onemocnění tu bývala velmi častá. Ostatně pořád jsou. Dorcas Dobbina milovala, i když už byla moc velká na to, aby se na něm mohla houpat. A tak Dobbin zůstává ve svém koutě a dělá mi společnost, když už Ernest i Dorcas odešli přede mnou na lepší místo.“

„Je mi to moc líto,“ řekla jsem. „A moc mě mrzí, že se teď kromě svých vlastních ztrát musíte vypořádat i s tímhle.“ Zaváhala jsem. Nechtěla jsem na tu nebohou ženu tlačit, protože už tak měla zjevně plno práce s tím zůstat v klidu. Ale moje zvědavost mě přemohla. „Nic jste nezaslechla? Nevšimla jste si žádných stop po vetřelci?“

Zakroutila hlavou. „Jistě, zdi jsou v tomto domě silné, ale věřím, že bych pana Tapleyho slyšela křičet. Přece musel křičet, ne?“ Tvářila se zmateně. „Jestli vzhlédl a uviděl vraha, jak se k němu blíží s… s nějakým nástrojem v ruce? Ach, paní Rossová, nikdy by mě nenapadlo, že něco takového spatřím. Tolik krve, že byl koberec úplně promočený.“ Rozrušením se odmlčela, když si uvědomila, jak se vražda podepsala na její domácnosti.

„Možná nevykřikl, pokud nevzhlédl,“ podotkla jsem.

„Jestli se ten útočník připlížil…“ Rychle jsem se zarazila, protože to nebyl obrázek, který bychom si teď měly představovat.

S vážným výrazem ve tváři se ke mně naklonila. „Musel se vloupat do domu a vyplížit se po schodech potichu jako myška. Ani Jenny, ani já jsme toho ničemu neviděly ani neslyšely. Nemůžu tomu uvěřit. Zdá se mi neuvěřitelné, že do mého domu přišel úplně cizí člověk, a vrah k tomu. Jak je to možné?“

To by policii také zajímalo. „Viděla jste dneska pana Tapleyho?“

„Ne, ale to rozhodně nebylo nijak neobvyklé. Pan Tapley vstával poměrně pozdě a chodil na snídani do kavárny. Byla bych ráda, kdyby snídal tady, ale říkal, že má ve zvyku chodit do kavárny a přečíst si tam noviny. Nevím, co dělal po zbytek dne. Byl zvyklý připojit se ke mně na večeři. Je to – bylo to jediné jídlo, které si tady dával. Měl vlastní klíč od hlavních dveří, víte?“

Všimla si mého překvapení a rychle pokračovala: „Zpočátku jsem neměla v úmyslu dávat jakémukoli podnájemníkovi jeho vlastní klíč. Ale pan Tapley mě požádal, jestli by ho mohl mít, a slíbil, že ho neztratí, a tak jsem souhlasila. Jsme tu jen Jenny a já, a kdybychom náhodou byly obě pryč, nedostal by se zpátky dovnitř, dokud bychom se nevrátily. Přišlo mi rozumné, aby se mohl pustit dovnitř sám. V každém případě se sem obvykle vracel včas na večeři. Ale dnes večer dolů nesešel. Říkala jsem si, že možná usnul, a poslala jsem Jenny, aby na něj zaklepala. Myslím tím na dveře do jeho obývacího pokoje. Když se neozýval, otevřela, aby se podívala, jestli tam je – a vtom ho spatřila…“

Pevně sevřela prsty v klíně. „Vrátila se dolů s křikem a tvrdila, že pan Tapley byl zavražděn. Samozřejmě jsem jí řekla, ať neblázní, že by se něco takového přece nemohlo stát. Kdo by chtěl zabít takového neškodného člověka, a ještě k tomu tady? Běžela jsem se tam podívat a zjistila jsem, že mluvila pravdu. Byl to hrozný pohled.“ Zachvěla se. „Nic mě nedonutí, abych se na tu mrtvolu šla podívat znovu, ani kdyby to po mně chtěla policie.“

„To by asi neudělali,“ odpověděla jsem. „Ne, pokud jim s jistotou můžete říct, že to tělo patří Tapleymu.“

„Ach, o tom není nejmenších pochyb!“ trvala na svém.

„Jeho rysy nejsou tak moc… poškozené. Chápete? To zadní část jeho hlavy…“

Položila si ruku na tvář.

„Snažte se teď moc nezabývat detaily,“ nabádala jsem ji.

„Jenom mi povězte, co se stalo potom.“

„No, věděla jsem, že musím jednat okamžitě,“ pokračovala ráznějším tónem. „Nemělo smysl posílat pro lékaře, a tak jsem poslala Jenny, aby vyhledala vašeho manžela. Myslela jsem si, že už bude touhle dobou doma. Jsem moc ráda, že byl a že přišel tak rychle.“

Přemýšlela jsem nad tím. Nejdůležitější bude stanovit dobu úmrtí. K tomu by se mohl vyjádřit lékař, kterého přivede policie. Ale Tapley byl tichý podnájemník, který se z domu vytrácel a vracel se do něj téměř bez povšimnutí. Šel vůbec dneska ven na svoji pravidelnou zdravotní procházku? Jeho bytná ho obvykle neviděla celý den až do večera. Bessie a já jsme ho potkaly včera, ale potkal ho někdo dneska? Zajímalo by mě, kam mizel poté, co ráno vstal a odešel se nasnídat do kavárny, než se večer objevil u stolu paní Jamesonové. Procházel se snad celý den po Londýně? Nebo ho trávil po různých kavárnách, laciných jídelnách, čítárnách, navštěvoval muzea hlavního města nebo jenom vysedával po parcích? Nebo po fyzickém cvičení vklouzl zpět do domu a zbytek dne strávil v poklidu ve svých pokojích?

Potom mě napadla ta nejstrašlivější možnost. Thomas Tapley měl klíč od vchodových dveří. Co když se někde ve městě setkal se svým vrahem a pozval ho do domu? Co když oběť použila svůj vlastní klíč a – aniž by věděla, co jí hrozí – vpustila oba dovnitř?

„Můžete mi prozradit,“ spustila jsem váhavě, „chci říct, policie bude chtít vědět všechno, co jim o panu Tapleym můžete povědět. Například proč se ubytoval právě u vás? Podala jste si inzerát? Přinesl si nějaké doporučení?“

„Všechno?“ Paní Jamesonová se zatvářila polekaně. „Ale já o něm prakticky nic nevím. Ach bože, to zní tak divně – pustila jsem do svého domu někoho, koho jsem skoro neznala. Ale připadal mi jako takový milý, klidný, šťastný džentlmen. Měla jsem pocit, že mu můžu důvěřovat. Vždyť jsem mu svěřila dokonce svůj klíč. Samozřejmě předám policii všechny informace, které budu moci.“

V tu chvíli začaly hodiny na krbové římse odbíjet, až jsme obě nadskočily.

Zhluboka se nadechla. Myslím, že mluvení jí pomáhalo. Bylo to, jako by se najednou odstranila nějaká překážka a slova se z ní jen řinula.

Kapitola třetí 

Patience Jamesonová 

„Můj manžel se jmenoval Ernest, jak už jsem zmiňovala, a byl kapitánem klipru Josie. Námořníci jsou nuceni pobývat dlouhou dobu mimo domov, a tak jsem si ho dobírala, že je pro něj Josie víc manželkou než já, protože s ní trávil mnohem více času než se mnou.

Na své poslední cestě se plavil do Západní Indie. Během zpáteční plavby do Londýna ale onemocněl horečkou a zemřel. Ernest i já jsme pocházeli z kvakerských rodin a žádný z nás se nikdy nedotkl ani kapky alkoholu v jakékoli podobě. Ani jeho námořníci neměli dovoleno popíjet. Ale při té poslední plavbě bylo součástí nákladu i několik sudů jamajského rumu. Loďmistr, který převzal velení, když Ernest zemřel, dostal nápad, že by jeho tělo mohli uchovat v jednom z těch sudů a přivézt mi ho domů, abych ho mohla pohřbít tady. Jinak by ho pohřbili na moři, ale pan Brand – ten loďmistr – si myslel, že bych si přála uložit ho k poslednímu odpočinku v Anglii, což od něj bylo velice laskavé. Takže narazili sud a rum přelili do kádě. Pak Ernestovo tělo nějakým způsobem složili do sudu, znovu ho zalili rumem a vyměnili uzávěr. Nevím, co udělali se zbytkem rumu. Obávám se, že ho nejspíš vypili. Ale postup to byl velmi účinný, protože se mi Ernest vrátil v alkoholu dobře zachovaný a mohla jsem ho pohřbít v jeho rodném Norwichi, což mi poskytlo určitou útěchu.

Víte, připadalo mi to velmi zvláštní, ale když pohřební zřízenec připravoval Ernestovo tělo, zeptal se mě, jestli si nepřeju, aby mého drahého zesnulého manžela oholil a ostříhal mu vlasy, než ho uvidím v rakvi. Řekla jsem mu, že to určitě nebude nutné. Pak mi však vysvětlil, že Ernestovy vlasy, vousy i knír v sudu rostly celé týdny i po smrti, než loď dorazila do přístavu. Takže teď vypadal jako nějaký zbojník nebo poustevník. A tak jsem souhlasila, že by měl zřízenec vlasy, vousy i knír upravit tak, aby zase vypadal jako spořádaný křesťan.

Byla jsem zvyklá trávit tu dlouhé chvíle sama, zatímco byl můj muž na moři, a dělat všechna nezbytná rozhodnutí a zařizování, takže jsem byla v lepší pozici než mnoho jiných vdov. Ernest uzavřel životní pojistku, abych nezůstala bez prostředků. Dům mi samozřejmě připadl také. Ale protože jsem si musela velmi pečlivě hlídat svoje každodenní výdaje, rozhodla jsem se vzít si podnájemníka. Napadlo mě, že bych mohla pronajmout pokoje nějakému staršímu pánovi, pokud to bude možné. Na mladé muže není spolehnutí, starší muž by nadělal méně potíží. Naproti tomu pracující mladíci jsou schopní způsobit vám nemalé problémy, paní Rossová, a připotácet se domů opilí je jenom jeden ze spousty malérů, do nichž se mohou dostat! Nejprve jsem se poptala v kvakerské komunitě, ale nikdo z nich tenkrát ubytování nepotřeboval. Potom jsem si dala do jedněch místních novin velmi pečlivě formulovaný inzerát, kde jsem zdůraznila, že se jedná o domácnost abstinentů. Hned druhý den se tu objevil pan Tapley.

Působil poněkud sešle, ale původem i vzděláním to byl podle všeho džentlmen. Z jeho tváře, hlasu i ze způsobu chování vyzařovala jakási – jakási laskavost. Jinak to nedokážu popsat. Možná by se dalo říct jakási nevinnost.

Obyčejně bych se zdráhala vzít k sobě nějakého mně naprosto neznámého džentlmena bez jakéhokoli skutečného doporučení. Přinesl jeden doporučující dopis, ale ten byl jen od majitelky jeho předchozího podnájmu v Southamptonu. Stálo v něm, že byl skvělým podnájemníkem, vždycky platil nájemné včas a nedopouštěl se žádných výtržností. Paní domácí litovala, že odchází. Když jsem se ho zeptala, proč odešel, odpověděl, že měl chuť vrátit se do Londýna, kde žil zamlada.

Bude to znít velmi nedostatečně, ale pan Tapley se během těch šesti měsíců, které zde strávil, opravdu ukázal jako výborný podnájemník. Nájemné vždy platil včas a nikdy se nenapil ani kapky alkoholu, nikdy jsem po něm neobjevila ani stopu. Byl velmi tichý. Skoro každý den chodil ven na svoji ‚zdravotní procházku‘, jak tomu říkal. Když pršelo, myslím, že trávil čas ve veřejných knihovnách a muzeích. Často si přinášel domů knihy, které si koupil u pouličních stánků. Jednou mi ukázal velmi pěkný svazek v kožené vazbě a vyprávěl, že ho získal jen za šest pencí od muže prodávajícího knihy z dvoukoláku ve Whitechapel. Byl to velký čtenář.

A to je všechno, co o něm mohu říct. Nikdy nic nenasvědčovalo tomu, že by se kolem něj něco zvláštního dělo. Zdá se neuvěřitelné, že se mu něco tak hrozného mohlo stát. Myslím, že už nikdy nebudu moci přijmout dalšího podnájemníka.“

Elizabeth Martin Rossová 

Paní Jamesonová právě domluvila a utírala si slzy, které jí začaly stékat po tvářích, když nás obě vylekalo hlasité klepání na dveře. Vyskočila a vyděšeně na mě zírala. Přikázala jsem jí, ať zůstane sedět v obývacím pokoji, že zjistím, kdo to je. Ujišťovala jsem ji, že to nejspíš bude Ben, který se vrátil s pomocí ze Scotland Yardu. Klesla zpátky do křesla, ale moc klidně se netvářila. Sama jsem si svými slovy nebyla tak jistá, protože Ben měl sotva dost času dojet do Scotland Yardu, natož se vrátit, a tak jsem zamířila k oknu, a když jsem vykoukla ven, spatřila jsem statnou postavu v plášti a policejní přilbě.

Už trochu klidnější jsem otevřela dveře na ulici. Na prahu stál strážník, který docela dobře vyplňoval prostor mezi dveřmi. Plášť měl kropenatý od deště. Roztržitě jsem se podívala za něj a spatřila závoj jemného mrholení, jež začalo skrápět dlažbu.

„Tohle je domácnost, kde došlo k tomu incidentu?“ zajímal se nově příchozí a při řeči se snažil vstoupit dovnitř.

Nehodlala jsem mu ustoupit z cesty a rázně jsem se zeptala: „Kdo vám to řekl? Jak se jmenujete?“

Ostře se na mě zadíval. „Jsem strážník Butcher, madam, a tady…“ ukázal na ulici za sebou „… provádím pravidelnou obchůzku. Hlídkoval jsem jako obvykle, zrovna jsem došel na konec trasy, když vtom jsem narazil na inspektora z Yardu, který mi řekl, abych sem okamžitě zašel, že tady došlo k nějakému incidentu, který je potřeba prošetřit. Tak jsem tady a byl bych vám zavázán, kdybyste mě pustila dovnitř, madam. Zatím mi stojíte v cestě. Jste majitelkou tohoto domu?“

„Ne, jsem paní Rossová, manželka inspektora, kterého jste potkal a který vás sem poslal. Majitelkou domu je paní Jamesonová a ta je v salonku… a ten incident, jak o tom mluvíte, je zavražděný muž v pokoji v prvním patře.“

Nemohla jsem si pomoct, ale zněla jsem podrážděně. Přesto jsem ustoupila stranou a umožnila mu projít dovnitř.

Paní Jamesonová se objevila za mnou ve dveřích do salonku. Policista se protáhl kolem nás, svlékl si pršiplášť, zaváhal, načež ho pečlivě složil a přehodil si ho přes ruku, takže z něj začalo kapat na koberec v předsíni. Paní Jamesonová něco nespokojeně zamumlala na protest.

„Pokud jde o to, zda se jedná o vraždu, madam, to je teprve třeba zjistit. Dokud celou záležitost nezhodnotí koroner, je to prostě incident. Kde je zesnulý? Nahoře, říkáte?“ Zamířil ke schodišti.

„Můj man – inspektor Ross mě požádal, abych zajistila, že nikdo nepůjde nahoru, dokud se nevrátí!“ upozornila jsem ho důrazně.

Strážník Butcher se zarazil a s nohou nakročenou na prvním schodu se rozhlédl kolem. „Tím samozřejmě nemyslel muže zákona, madam!“ Teď už ostrost čišela i z jeho hlasu.

Nezbývalo mi než tam stát, zatímco namáhavě stoupal po schodech. Slyšela jsem, jak se tam nahoře pohybuje a potom najednou zvolal: „Prokristapána!“ O chvíli později jsem zaslechla otevírání a zavírání dveří, jak pátral, alespoň jak jsem předpokládala, po pachateli. Pak se znovu objevil na odpočívadle a začal sestupovat dolů.

„Budu hlídat dům, dokud nedorazí Scotland Yard, madam,“ oznámil mi. „Raději si jděte sednout do salonku k té druhé dámě.“

V tom okamžiku se někde v zadní části domu ozval rachot a lidské hlasy.

„Vetřelci!“ zvolal strážník Butcher a popadl svůj obušek připraven pustit se do nich.

Než stačil vyrazit, chytila jsem ho za rukáv a řekla: „To bude jenom služka, která nám běžela říct, co se stalo. Určitě se vrátila s naší služebnou.“

„To se ještě uvidí, madam!“ prohlásil policista. „Dokud to nevyšetřím, je možné, že jsou tam vetřelci. Nahoře máte tělo, všechno zkrvavené a příšerné na pohled a ten lump, co to udělal, by stále mohl být poblíž. V každém případě se to tu kolem hemží nebezpečnými zločinci!“

Myslela jsem si a upřímně doufala, že vrah už dávno opustil dům. Alespoň že Butcher, dokonce i bez pomoci koronera, povýšil Tapleyho smrt z „incidentu“ na násilný čin. Vykročil vpřed a já jsem spěchala za ním. Otevřel dveře a opravdu – u stolu seděly Jenny a Bessie a čekaly na nás. Když Butcher vpadl dovnitř, polekaně vyskočily, Jenny vykřikla a vypadala, že se zase každou chvíli rozbrečí.

Protlačila jsem se kolem něj do kuchyně. „Je to přesně tak, jak jsem vám povídala. Jedna je zaměstnaná tady a druhá je moje služebná.“

„Když to tvrdíte, madam,“ souhlasil zdráhavě. Pak se na obě dívky výhružně zadíval a zeptal se: „Jak jste se dostaly dovnitř?“

„Zadními dveřmi,“ odsekla Bessie. „Jak asi jinak? Nechodíme dovnitř ani ven předem, jsme služky.“

Butcher si zaraženě prohlížel zadní dveře. Nejspíš se snažil přijít na to, jak by mohl hlídat přední i zadní dveře najednou. Nakonec se k nim došoural a zaklapl petlici, která je zajišťovala proti vstupu zvenčí. Potom se přesunul ke kuchyňskému oknu a zalomcoval západkou.

Teprve pak se obrátil k nám třem a oznámil nám: „Ta západka zůstane zavřená, dokud ji neotevře strážce zákona. Nejlepší bude, když se teď vrátíte do obývacího pokoje, paní Rossová. A vy, děvčata…“ Butcher se na ně podezřívavě zadíval. „Vy zůstanete tady a té petlice na dveřích se nedotknete, ani kdyby na ně bušil sám archanděl Gabriel. Teď půjdu a důkladně zkontroluju všechna ostatní okna v přízemí a budu hlídat u hlavních dveří. Pokud někdo přijde, otevřu a vyřeším situaci tak, jak uznám za vhodné.“

K naší velké úlevě prošel kolem nás, aby splnil svoje povinnosti.

„Kdo je ten velký hromotluk?“ zeptala se Bessie rozčileně.

„To je strážník, který tady byl na obchůzce.“

„Nebude to přece vyšetřovat on, že ne?“

„Upřímně doufám, že ne,“ odpověděla jsem. „Ale nebojte se. Inspektor Ross už se o všechno postará. Jak se cítíš, Jenny?“

„Strašně, madam, jsem celá rozklepaná,“ odvětila dívka zkroušeně.

„Uvař jí ještě trochu čaje, Bessie. Jenny, až dorazí policisté ze Scotland Yardu, budou s tebou chtít mluvit. Musíš se dát dohromady.“

„Já už nechci žádný čaj,“ protestovala Jenny. „Vždyť se utopím.“

„Tak si v klidu sedni. Bessie, rozdělej oheň v krbu a zůstaň tady s ní.“

Vrátila jsem se do obývacího pokoje a ujistila paní Jamesonovou, že je všechno v pořádku a pod kontrolou. V tu chvíli jsme uslyšely dusot koňských kopyt a skřípání kol. Znovu jsem se rozběhla k oknu. Venku právě zastavil uzavřený čtyřkolový kočár. Jeho lakovaný povrch se na dešti blyštivě leskl a těžký plášť s kapucí, který měl na sobě kočí, se třpytil, jako by byl posetý pajetkami. K mojí úlevě seskočil z kabiny Ben a za ním další dva muži. V tom mladším z nich jsem poznala strážníka Biddla. Ten druhý byl pro mě cizí, starší muž se šedivým knírem, ale nesl povědomou brašnu. Byl to lékař, jehož přivezli, aby potvrdil smrt a vyjádřil svůj názor na to, jak dlouho je nebohý pan Tapley po smrti.