Stanislav Dvořák

Kadanland

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Dvořák, 2021

Obálka © Ivana Dudková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0226-2 (epub)

ISBN 978-80-279-0227-9 (mobi)

I 

Otto Huber byl starý muž, který pocházel z neexistujícího města. Někdy míval pocit, že ani on sám už neexistuje. Před válkou bydlel s rodiči nedaleko Kadaně v městečku Duppau-Doupov. V té době nikoho ani ve snu nenapadlo, že se město uprostřed Evropy může proměnit v pustou pláň. Duppau mělo náměstí, radnici, zámek, kostely, průmyslovou školu, gymnázium, poštu, telegrafní stanici, lékaře, četnickou stanici i továrnu. Každý den tam z Kadaně jezdily vlaky. Po válce komunisté rozhodli o vytvoření obřího vojenského cvičiště a radnici, zámek, poštu i gymnázium na prach rozjezdily sovětské tanky. Poslední zbytky zdí tam prý viděli v šedesátých letech. Většina Ottových příbuzných a známých skončila v Německu, on ale po dlouhém úředním procesu dostal vysněnou výjimku. Na rozdíl od obecné představy většiny lidí tehdy z pohraničí neodešli všichni Němci, zůstalo jich přes sto tisíc. Jako kovaný levičák, za kterého se postavila parta horníků, a technik, jehož schopnosti se hodily k budování socialistického důlního průmyslu, zůstal i Otto. A tak budoval a večer marně přemýšlel o tom, co teď vlastně znamená být Němcem v Čechách a jestli se to vůbec hodí. Smí být tím, kým je, nebo by se mohl stát někým jiným? Raději už mateřštinou skoro nemluvil a postupně zapomínal některá slova. Věřil ve svou partu horníků na šachtě a v kamarády z hospody, kteří mluvili česky nebo slovensky, tak se přizpůsobil. Nechtěl být výjimečný. Hlavně pracovat a zapadnout.

Poprvé znejistěl, když se pár dní po válce dozvěděl o chystaných popravách Němců a šibenici na kadaňském náměstí. Pak se k němu přes příbuzné a známé donesly historky ještě mnohem děsivější. V červnu 1945 kapitán Prášil shromáždil stovky Němců na hřišti v nedalekém Chomutově a donutil je svléknout se, aby mohl najít tetování SS. Asi deset mužů je mělo. Byli odvedeni stranou a místní lidé je tloukli tyčemi, dokud nevypustili duši. Někteří ale i po dlouhém bití pořád dýchali. V lidech na hřišti vzkypěla veškerá hořkost, nashromážděná za šest let, kdy německy mluvící vojáci kradli a vraždili v Čechách a po celé Evropě. Bezmoc a zoufalství z německé krutosti se přetavila v šílenou zuřivost. Pouhá smrt se zdála málo. Hledali cestu, jak se ještě víc pomstít, a někdo z davu přišel s nápadem, že muže omotají filmem a upálí zaživa.

V dnešních novinách by použili spojení nelidská krutost. Ale proč by měla být krutost nelidská? Je naopak hluboce lidská. Vlk přece neomotá ovci filmem, aby ji mohl upálit. Tak nesmyslné činnosti, jako je mučení, je schopný jedině člověk. Chomutovský incident tehdy skončil docela nečekaně. Odpoledne přišel na hřiště jakýsi Polášek, Čech z nově ustanoveného Národního výboru, a žádal, aby s mučením okamžitě přestali. Lidé ho kupodivu poslechli.

Otto přes to všechno v Čechách zůstal. Patřil k naivním snílkům, kteří skutečně věřili, že pomocí rudé knížky a poctivých mozolů vytvoří ráj na zemi. Nebyl intelektuál, spíš dříč a dobrácký melancholik, který rád popíjel v dělnických hospodách. V novém dole Nástup překonával normy, mnohokrát dostal různé diplomy a později mu soudruzi dokonce povolili dovolenou v Jugoslávii. V roce 1960 se oženil, pak zažádal o byt a po dlouhém čekání a urgování mu konečně přidělili novotou vonící 2+1 na sídlišti označovaném jako „B“. Otto Huber byl ideálním materiálem pro každou diktaturu. Nesobecký typ, který si nevědomky vykope vlastníma rukama hrob a ještě se u toho tváří nadšeně. Takových byly tehdy milióny – v Československu, Německu, Koreji, Kambodži. Byla by ale chyba považovat Ottu Hubera za idiota, měl přinejmenším průměrnou inteligenci. Věřil v to, co dělá, a dělal to dobře. Líbily se mu kadaňské 1. máje, pochody s horníky a obřími portréty Marxe a Gottwalda, které vždy končily pitkami v Beránku nebo v baru Metro. Líbily se mu i básničky Pavla Kohouta.

Srpnové události roku 1968 Ottu Hubera zaskočily a zmátly. Stárnoucí muž nerozuměl ani sovětským soudruhům, ani vlasaté české mládeži, která se vysmívala socialismu, za který on tolik bojoval, a obdivovala kapitalistickou Ameriku. Domníval se, že se celý svět zbláznil.

V roce 1987 mu zemřela žena na rakovinu a on na všechno rezignoval. Do důchodu odcházel se slzami v očích, když mu kamarádi z dolu Nástup Tušimice potřásli rukou a na rozloučenou předali dárkový koš s těžko dostupnými banány, kýčovitý pozlacený talíř s obrázkem elektrárny a hornický odznak.

Po osmdesátce Otto propadl osamělosti ve svém zatuchlém panelákovém bytě. Televize plná agresivní reklamy, střelby a křiku ho přiváděla k šílenství, tak ji postupně přestal zapínat. Stýkal se jen s vnukem Gerhardem, který se pravidelně jednou týdně zastavil. Vždy dostal i pár eur na pivo. Popletený stařec vyměnil většinu svých peněz za novotou vonící euro, protože trpěl představou, že euro bude prudce stoupat a on tím zázračně vydělá, což se ale nikdy nestalo.

Během dlouhých a nudných dnů si Otto připadal jako vězeň ve vlastním bytě, když znovu a znovu přemítal o tom, proč žije tak dlouho, když všichni kamarádi zemřeli. Uspokojivou odpověď se mu nedařilo najít.

II 

Už dva týdny dusila celé údolí špinavě šedá listopadová mlha, ten nepříjemný druh, co leze pod kabát i pod nehty. Lidem se těžce dýchalo. Jediná věc, která se dokázala vždycky vyškrábat nad mlhu, byl obří komín hnědouhelné elektrárny. Před padesáti lety se vynořila pod Krušnými horami, pohřbila pár vesnic a lačnou tlamou rozryla pole a louky v celém kraji, aby se dostala k hnědému zlatu pod nimi. Robert stál přímo nad ní, na polorozpadlé věži hradu Hasištejn, kterému místní Němci říkali Hassenstein. Kouřil a díval se dolů. I po dlouhých letech, co tu žil, musel připustit, že je to fascinující a současně trochu strašidelný pohled.

Prunéřov, největší elektrárna v Čechách, vznikla na místě ospalého sudetského městečka Brunnersdorf v šedesátých letech. Včetně odkalovacích nádrží měří stavba dva kilometry. Vyrábí elektřinu pro desítky měst a současně vytápí párou tisíce bytů ve městech Klášterec nad Ohří, Chomutov nebo Jirkov. První část komplexu, EPRU 1, které místní vždycky říkali jednička, začala fungovat už v roce 1967. Dlouhé líné vlaky tam desítky let přivážejí uhlí, ze zásobníků se valí pásovými dopravníky do mlýnů, kde se rozemele na prášek a ten se vzduchem nažene do kotle. Jeho stěny tvoří trubky s vodou, která se ohřeje, a pára následně roztočí lopatky obrovské turbíny. Chladicí okruh vede přes podsadité věže, které Robertovi vždy připomínaly bašty předimenzovaného fantasy hradu. V nich se voda rozstřikuje, ochladí se vzduchem a padá do bazénů pod věžemi, odkud se zase vrací. A tak se vše točí v kruhu už padesát let.

Robert se neznatelně pousmál. Napadlo ho, že je v tom něco až filozofického. Chladicí okruh marnosti, hnědouhelná samsára.

Když dokouřil, cvrnkl nedopalek z věže. Měl ten zvyk už od gymnázia, kdy tam chodili s Ozzym a s Hübschmannem. Zlatá devadesátá léta. V batohu pár lahváčů, cigarety, buřty a spacák. Žádné starosti, žádná firma, žádná manželka. V létě občas přespával v hradním sklepení. Vchod z nádvoří hradu byl sice neprůchodný, ale místní věděli, že dole v lese je ve zdi velká díra, kterou se dalo prolézt.

Do hradní věže se najednou opřel ledový vichr. Dopnul si zimní bundu a rozhodl se raději jet domů. Iva bude určitě nervózní. Chodili spolu od třetího ročníku, takže ve městě nikoho ani nenapadlo, že by to mohlo být jinak. Když oslavili desáté výročí, začalo to už být docela trapné, tak se konečně vzali. Svatbu měli na Střeláku, který si pamatovali ještě jako začouzený undergroundový rockový klub s kamny na uhlí, kde stávalo pivo osm korun. Robert se mezi místními hippies a zachmuřenými metaláky cítil skvěle. Každý víkend někdo přinesl trávu, kouřilo se, pilo a Ozzy pravidelně končil pod stolem. Po půlnoci většinou zavolali taxík a dovezli spolužáka domů k mámě, aby si někde neublížil nebo v zimě neumrzl.

Jenže časy se měnily. Po rekonstrukci a znovuotevření se Střelnice vyšvihla na vymydlený bezpohlavní euro-restaurant. Když tam Robert zašel, s jistým překvapením si uvědomoval, že se mu ten luxus vlastně nelíbí. Nemohl si pomoci. Měl rád kouř a pach, který se kdysi vznášel pod vlhkou klenbou starého německého Schützenhausu, měl rád ten odér rock klubu, co doslova štípal do očí, měl rád stará smradlavá kamna na uhlí a okorálkované kadaňské hipíky, co všichni někam záhadně zmizeli s koncem devadesátek.

Ozzy se tenkrát na Robertově svatbě strašně opil a dělal ostudu, zatímco Moláček, novopečený dealer firmy T-Mobile, všechny k smrti nudil svými údajnými obchodními úspěchy a novým mobilem, který si koupil „jako třetí v republice“. Vždycky, když se trochu napil, začal všechny s falešnou bodrostí zvát na whisky, aby bylo jasné, že on na to má.

Robert došel k autu a před odjezdem ještě zkontroloval telefon. První zpráva byla od Ozzyho – měl přijít na jedno do baru u pošty. Samozřejmě, toho nic jiného nenapadne. Manželka kupodivu tentokrát nepsala. Asi je něco dobrého v televizi, pomyslel si. Měl ji pořád docela rád, ale někdy doma nemohl vydržet. Potřeboval klid, den o samotě alespoň jednou týdně. V pětadvaceti si založil firmičku na reklamní grafiku a potisk spojenou s malým knihkupectvím. Dřel a uživil se, ale žádný milionář se z něj nestal. Pořád měl svůj starý třípokojový byt na sídlišti D a octavii combi.

Dvakrát vzal Ivu v zimě do Thajska. Tehdy se ještě tvářila spokojeně. Naposledy. Potom odešla na mateřskou, ale místo toho, aby si ji užívala, zdálo se, že počet jejích problémů neustále narůstá. Chodila po bytě a nervózně posedávala. Vadil jí hluk i ticho, vedro i zima. Jednou ji rozčílila televize, pak zase kuchyňská linka a celý byt, přestože byl docela hezky zrekonstruovaný a podle jeho názoru pro tři lidi bohatě stačil. Potřebovala už nutně nějakou zajímavou práci, jenže kde ji na malém městě vzít? Žádný mimořádný talent neměla, na vysokou se nedostala. Nejvíc se děsil toho, že by chtěla pracovat s ním ve firmě, ale to naštěstí zatím nenavrhla. Necítil se moc šťastný, přestože si dobře uvědomoval, že spousta lidí se má hůř než on.

Zamyšleně otvíral dveře auta, když ho vyrušil asi čtyřicetiletý cizinec s kulatými brýličkami, který se odněkud vynořil i s malým pihovatým klukem. Jeho otázka ho překvapila. Ne proto, že ji pronesl německy, což bylo v kraji celkem běžné, ale svým obsahem. Ptal se, jestli neví, kam zmizela knihovna z hradu.

Kolik lidí v Kadani tuší o kdysi proslulé knihovně renesančního magnáta Bohuslava Hasištejnského z Lobkovic? Měl prý osm set knih. Na svou dobu neskutečné bohatství a rozhodně také neskutečné podivínství. Sám i psal, ale zásadně latinsky, čeština mu připadala příliš lidová, a nejvíc se proslavil tím, že cestoval za hranice Evropy a viděl kraje, v jejichž existenci tehdy sotva věřili.

Robert si uvědomil, že tomu německému turistovi neumí odpovědět, přestože ve svém obchůdku měl jednu knihu související s Bohuslavem Hasištejnským.

„Možná ji ukradli Švédové během válek, ale něco bude určitě v Praze v Národní knihovně,“ řekl nejistě. Pak se omluvně usmál a vyrazil do údolí tonoucího v uhelné mlze a zimní depresi.

Zastavil před poštou. Kamarád z dětství už tam postával – hubený, vyžilý, splihlé blonďaté vlasy mu padaly do čela. Jako vždy v černých džínách, tričku s nápisem Ozzy Osbourne a bizarním tmavém mantlu, který zdědil snad po dědovi.

„Tady to je hroznej pajzl, nepudem radši do Beránka?“ navrhl mu lepší a dražší hospodu blízko náměstí.

„Oukey,“ procedil Ozzy.

„Ty vole, ty vypadáš jako bys zrovna chtěl srovnat Lidice se zemí. Ta tvoje Wehrmacht image tě ještě baví?“ okomentoval jeho oblečení.

„To je klasika vole, po dědovi,“ ohradil se Ozzy.

Přešli silnici a vyrazili svižně do kopečka směrem k náměstí.

„Hele, mobil,“ vykřikl najednou Ozzy a s dětskou radostí se vrhl na trávu vedle chodníku. „A funguje!“ Nadšeně mu mával před obličejem nějakým starším telefonem, jako by právě našel milion.

„Co s tím? Stejně ho nepotřebuješ, odevzdej ho policajtům,“ řekl znuděně.

„Co blbneš? Dáme ho do frcu a prachy prochlastáme,“ zářil Ozzy.

„Co když někdo přijde o spoustu čísel, který potřebuje?“

„Na to seru, já ho nevrátím! Slibuju, že ti dám podíl!“ navrhl Ozzy.

Nechal to být, protože mu ho bylo líto. Už dlouho pozoroval, že nevykročil správnou cestou a časem se to jen zhoršuje. Když je vám osmnáct, je fajn hulit celou noc trávu, pít pivo a pak usnout v parku na lavičce, ale po třicítce už to přestává být legrace. Nedalo se říct, že Ozzy pil, Ozzy přímo chlastal. Vypadal o pět let starší, pořád kouřil a po krátkých pokusech o práci vždy znovu skončil na podpoře. Přitom nebyl úplně hloupý. Trochu pomalejší, žádný premiant, ale odmaturoval.

Asi rok předtím mu v hospodě u pošty kamarádsky řekl, že se pořád takto flákat nemůže.

„V pohodě, už jsem rozhodnutej, že příští rok si dám přihlášku do Prahy na ekonomku,“ řekl Ozzy sebevědomě a zapálil si třesoucí rukou cigáro. Roberta tím tehdy docela vyvedl z míry.

„Ozzy, jak to vypadá s ekonomkou?“ zeptal se, když se kamarád vrátil ze zastavárny a vítězoslavně mával třemi stovkami.

„Jsou to zmrdi, všechno je to podplacený. Ale příští rok to zkusím na práva. Tady máš sto pade, tvůj podíl,“ prohlásil uraženě Ozzy a uhýbal přitom očima. Pak rychle vypil první pivo na ex.

Robert pokýval hlavou a bylo mu z toho úzko. Věděl, že ty přijímačky neudělal, určitě se nijak nepřipravoval a bylo pravděpodobné, že lhal i o tom, že tam vůbec jel. Nevěřil, že mu něco vyjde. Pod namachrovanou slupkou hospodského barona Prášila se skrýval malý roztřesený kluk. Nezvládl to a moc dobře si to uvědomoval. Všichni jeho spolužáci byli něčím výjimeční, v nějakém smyslu úspěšní a zajímaví, tak se jim raději vyhýbal. Na třídní srazy nikdy moc nechodil. Jen s Robertem se pořád bavil, protože ten se k němu odjakživa choval spíš jako starší bratr.

„Pamatuješ, jak jsme ve druhý třídě spolu zdrhli z toho prvomájovýho průvodu a zapadli do Beránka k výčepu? Hrozně to tu smrdělo, cigoši, co dělali na elektrárně, tady chcali na stěnu v průchodu a měli tu jenom pivo a tu černou a žlutou limonádu,“ řekl do ticha.

„To víš, že si to pamatuju, to byly nejkrásnější léta, vole, nejkrásnější léta. A ty jsi stejně nejlepší kámoš. Hele, jak mě vyhodili z toho Kauflandu, jsem úplně v prdeli s prachama. Nemoh bys mi půjčit deset tisíc? Jsem pozadu se splátkama za televizi a máma má malej důchod, neutáhne to, vlastně nemám na jídlo.“

Robert vzdychl. „Dám ti litr. A dnes maximálně dvě piva, jo? Pak mažem domů.“

„Jasně, jasně, dvě a domů, to je jasný,“ přikyvoval jako malý kluk, který dostal čokoládu.

„Nesmíš tolik pít,“ dodal Robert.

Ozzy se díval na stůl a mlčel. To mu říkala máma také. Nesmíš pít. Nesmíš se prát. Nesmíš kouřit trávu. Musíš chodit do práce. Jenže to nějak nešlo. „Dneska práci neseženeš, všechno je to podplacený,“ uzavřel téma a zase uhýbal očima.

Robert se napil piva, pokýval hlavou a nenápadně naznačil číšníkovi, ať už další piva raději nenosí.

Po půl desáté do poloprázdné hospody vrazil sebevědomým krokem zavalitý pětatřicátník v růžové košili.

„Tenhle debil tu ještě chyběl,“ pronesl unaveně Robert. Jirka Moláček. Nenáviděl ho už od školy. Ten jeho falešný americký úsměv, to věčné machrování a naducané tvářičky.

„Nazdár kluci, vás jsem neviděl snad půl roku! Chlastáme, co?“ křičel už z dálky.

„Ahoj Jirko, co T-Mobile?“ odvětil suše.

„Žiješ v minulosti. Teď dělám manažera GFS, Global Financial Service. Je to perfektně propracovaný, mám pod sebou už pět lidí. Děláme všechno, komplexní servis našim klientům, ty vole, to máš půjčky, poradenství, zprostředkování a správa všech pojistných a finančních produktů, pojištění osob, majetku, vozidel, hypoteční úvěry, stavebko, životko, prostě všechno. Nepotřebuješ pojistit octavii? Jsme vždycky levnější než konkurence!“

„Nepotřebuju,“ řekl tiše Robert.

„Hele, kluci, můžu vás pozvat na vizoura?“ zahlaholil Jirka.

„Tak to nemůžeme odmítnout, že jo,“ ozval se Ozzy a jeho obličej najednou ztratil obvyklý depresivní nádech.

Obtloustlý spolužák se rozvalil v křesle a objednal třikrát Jameson Apple.

Ozzy neměl ani ponětí, co to je. Jen tušil, že je to drahé. Robert odmítl a usrkával pivo.

Pomalu se opíjeli a Jirka stále hlasitěji vyprávěl o úžasných investicích, o své pohádkové práci a jakýchsi školeních, které mu „otevřely oči“.

„Kluci, nechtěli byste si vydělat trochu peněz? Proč byste někde dřeli za pár korun v nějakých Kauflandech? Pojďte dělat pro mě!“ křičel a objednával další Jameson Apple.

Robert si jen pohrdavě odfrkl, ale Ozzy opilecky přikyvoval a oči mu svítily.

„Kolik by to tak hodilo?“

„Ty vole, minulej měsíc jsem bral šedesát litrů! Chceš vidět moje nový auto? Pojďte ven, uvidíte, že nekecám!“ křičel Jirka.

Vypotáceli se z restaurace a Jirka jim nadšeně předvedl nízké sportovní audi.

„Jak se do toho leze?“ smál se Robert.

„No, musíš se trochu přikrčit, není to octavia, ale sporťák,“ vysvětlil mu. Ozzyho velkoryse pustil za volant a nechal ho i nastartovat motor.

„Tak já bych měl zájem o tu práci,“ řekl k překvapení všech Ozzy.

„No výborně! Tebe čeká budoucnost, vole! Začneš jako pěšák a do roka máš pod sebou tři lidi, který na tebe budou dělat. Zatím mi dej zálohu na školení, stačí litr,“ zářil Jirka.

Ozzy mu poslušně podal svou jedinou tisícovku.

„Proč tohle děláš? Na žádné školení stejně nepůjde a ty to dobře víš,“ řekl chladně a důrazně Robert.

Sebejistý zástupce firmy Global Financial Service zaváhal. Nervózně si pohazoval klíči od auta.

„Co je? Jsem chtěl pomoct kamarádovi, ne?“

„Nežvaň, vrať mu tu tisícovku, to má na jídlo,“ přikázal mu ostře.

„Dobře, ale dáme závod na Hasištejn!“

„Dobře,“ řekl klidně Robert. Byl to sice hloupý nápad, ale na rozdíl od Ozzyho byl jen mírně v náladě, whisky vůbec neochutnal, a platil za dobrého řidiče. Nic vážného nehrozilo. Rozhodl se, že jim jednou udělá radost.

Audi celou dobu vedlo a pojišťovák, ukolébán dojmem neporazitelnosti, ke konci trochu zvolnil. V jedné zatáčce v kopcích pod hradem Robert podřadil na trojku a zcela nečekaně ho svou octavií předjel. Ozzy na vedlejším sedadle zářil.

Audi ale prudce zrychlilo do kopce a dostalo se vedle nich.

„Postraš ho trochu,“ smál se opilý Ozzy. Na vteřinu se dotknul volantu, kombík se mírně vychýlil a snad se i lehce otřel o bok malého nízkého sporťáku. Najednou jim audi úplně zmizelo z očí.

Po pár metrech zastavili a otočili se.

„Kde je ten debil?“ řekl Robert.

Ozzy vyskočil z auta a navzdory opilosti klusal po silnici zpátky dolů. Až po sto metrech si ve tmě a mlze všiml nejasného červeného světla kdesi v příkopu. Šel blíž a pomalu začal rozeznávat tvary malého auta napasovaného do betonové skruže, kterou tam kdysi dávno odhodili dělníci. Přes popraskané přední sklo zahlédl nehybnou hlavu celou od krve.

„Kámo, Moláček je mrtvej. Tak to je průser, to je velkej průser!“

Nočním lesem se neslo Ozzyho lítostivé opilecké fňukání.

Robert doběhl k audi a snažil se zachovat si chladnou hlavu. Poklepal řidiči na rameno. Žádná reakce.

„Jirko, slyšíš mě?“

Zase nic. Hlava zvrácená dozadu, všude plno krve. Na klíně mu ležel rozbitý telefon. Sáhl mu na krk, ale nic necítil. Napadlo ho, že by mu mohl podržet svůj mobil před obličejem a zjistit, jestli dýchá. Po minutě marného snažení si už byl na devadesát procent jistý, že je mrtvý.

Vrátil se na silnici, strčil si telefon do kapsy a hluboce oddychoval, aby odboural stres. Srdce se zrychlovalo, ve spáncích mu bušilo. Usilovně přemýšlel, zatímco Ozzy seděl na bílé krajnici a nesrozumitelně huhlal. Hlavou mu začaly vířit různé varianty. Nejrozumnější by asi bylo zavolat záchranku a policii. Mohli by klidně říct, že nehodu vůbec neviděli, jeli náhodou kolem a všimli si, že něco kouká z pangejtu. To zní přijatelně. Ale co když jim změří alkohol a na autě najdou nějakou oděrku? Pak se zeptají, proč jezdí před půlnocí po horách, když tu nikdo z nich ani nebydlí, ani nepracuje. To je moc podezřelé, napadlo ho. Mohli by si zjistit, že se znali. Existuje mezi nimi příliš zjevné spojení, jsou bývalí spolužáci! A ten kretén číšník by určitě začal žvanit, kdyby tam policajti zajeli. Ne, to je moc nebezpečné, zavrhl celý nápad. Jediná možnost je okamžitě odjet a dělat, že o ničem nevědí. Prostě zmizet. Ale policajty můžou čekat tak jako tak. Tomu se nelze vyhnout. Jakmile auto ráno najde nějakej traktorista nebo autobusák, začnou vyšetřovat. V hospodě je všichni viděli a bohužel je nutné počítat i s tím, že je někdo zaregistroval na ulici, když všichni společně nastupovali do aut.

„Co, kurva, budeme dělat?!“ vyrušil ho Ozzy plačtivým výkřikem.

„Drž hubu, přemejšlim,“ odsekl.

Tento pitomec za všechno může. Proč ho vůbec poslouchal a chodil do hospody? Proč se o něj pořád stará? Teď je nejdůležitější v klidu odjet, nebudit pozornost a naprosto přesně si sjednotit výpovědi. Nesmí se lišit ani v nejmenším detailu.

Když se vrátili do auta, podal Ozzymu Coca-Colu, aby se vzpamatoval. Napil se.

„My jsme ho zabili,“ řekl po chvíli.

„Počkej, musíme se uklidnit a jednat rozumně,“ začal Robert. „Je mrtvej a už mu nemůžem pomoct, to je jasný. Když se přiznáme, zavřou nás oba. To nikdo z nás nechce. Já mám dítě, ty se musíš postarat o mámu. Komu by to pomohlo? Nikomu, to je jasný.“

„To je jasný,“ opakoval tupě Ozzy.

Nastartoval a pomalu se rozjel dolů, přímo k hlavní silnici E13.

„Uděláme to takhle. Zaprvé: Nic nevíme, nikdy jsme tu nebyli. Je možný, že se tě policajti začnou vyptávat, takže řekneš, že jsme v hospodě kecali jen o blbostech a zdůrazníš, že Jirka byl hodně ožralej. Pak jsme vyjížděli ve stejnou dobu jako on, ale jeli jsme domů, protože už jsme byli unavený, jasný? Vyložil jsem tě doma a jel jsem spát. Zadruhé: Já jdu zejtra normálně do práce, ty taky nedělej nic neobvyklýho. Dívej se na televizi, jděte s mámou nakupovat nebo prostě dělejte to, co běžně děláte. Nic nápadnýho, jasný?“