Ann Granger

Prvotřídní vražda

Originální název: Better Quality of Murder

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2010

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2010 Ann Granger

First published in 2010 by Headline Publishing Group.

Translation © Michaela Martinová, 2022

Obálka © Emil Křižka, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-0360-3 (epub)

ISBN 978-80-279-0361-0 (mobi)

Autorčina poznámka

Návštěvník by mohl projít celý londýnský Green Park, ale velký dub, o němž strážník Hopkins tvrdil, že byl vysazen na rozkaz krále Karla II. Stuarta, ani přilehlý shluk keřů tam nenajde. To proto, že jsem strom i keře zasadila jenom ve své fantazii, a věřím, že mi bude odpuštěno, že jsem si dovolila trochu pozměnit tvář královského parku. Podobně by i návštěvník Piccadilly marně hledal uměleckou galerii Sebastiana Benedicta. V této impozantní budově dnes sídlí hotel Ritz.

Kapitola první

Inspektor Benjamin Ross

Jednou jsem potkal muže, který se chystal spáchat vraždu. Tenkrát jsem to nevěděl. A možná to nevěděl ani on. To, co se mělo stát zločinem, nejspíš stále nebylo víc než jen mlhavou myšlenkou, zvráceným snem v jeho hlavě. I kdyby se k tomu již odhodlal, ještě ho mohla vyděsit hrůza takového činu, přirozený odpor ho mohl stáhnout zpátky z okraje propasti. Stačilo by jediné slovo. Mohl jsem ho zadržet, třeba jenom proto, abych se ho zeptal, kam jde, a řekl mu, aby si dával pozor. Od policistů se vždycky očekává, že budou radit veřejnosti. Měl ještě dost času, aby si to rozmyslel. Mohl změnit svoje plány, kdybych na něj promluvil. Ale my jsme se jen minuli jako „lodě v noci“, jak se říká, což mělo za následek smrt jedné ženy.

Byl jsem u policie teprve pár let, když jsem z uniformovaného strážníka přešel do oddělení policistů v civilu. Stalo se tak u příležitosti Světové výstavy v roce osmnáct set padesát jedna. Měl jsem se vmísit do davu mezi návštěvníky Křišťálového paláce v Hyde Parku a chytat kapsáře a překupníky s padělanými penězi. Měl jsem přiměřený úspěch, ačkoli jsem brzy zjistil, že zločinecké bratrstvo (a sesterstvo) odhalí policistu během několika vteřin, ať už je oděný jakkoli.

Ať je to, jak chce, od té doby pracuji pro oddělení policistů v civilu sídlící ve Scotland Yardu a nakonec jsem povýšil na inspektora. Což není pro někoho, kdo začal svoji životní dráhu jako dveřník v dolech v rodném Derbyshiru, než přišel do Londýna zkusit svoje štěstí, zase až tak špatné, smím-li to tak říct. Na Světovou výstavu však nikdy nezapomenu. V dolech jsem viděl různé stroje, ale nic, co by se rovnalo tomu, co nabízel Křišťálový palác. K vidění byly všechny druhy udělátek a důmyslných vynálezů. Nádherný nábytek a domácí potřeby vhodné pro královnu, všechno, na co si jen vzpomenete, a dokonce i parní lokomotiva, kterou jste se mohli projet po areálu.

Jeden výrobek však tenkrát nevystavovali, zato jsem si ho mohl dobře prohlédnout ten sobotní večer o šestnáct let později, začátkem listopadu osmnáct set šedesát sedm, abych byl přesný, když jsem se vracel domů. Je to něco, v čem nemá podle mě Londýn na celém světě konkurenci. Není to vyrobené z kovu, ze dřeva, porcelánu či látky ani to nevzešlo z důvtipné mysli vynálezce nebo řemeslníka. Neprorachotí to kolem vás chrlící páru a rozlévající olej. Nehraje to všemi barvami duhy. Je to špinavě žluté nebo neutěšeně šedé, tiché, vytvářené vlhkým a studeným dechem města samotného. Je to mlha.

Londýnská mlha je jako žijící bestie. Víří kolem vás a útočí na vás ze všech stran, vplíží se vám do krku a vleze do nosních dírek. Oslepuje vás. Někdy se zdá tak hustá, až máte klamný pocit, že se můžete natáhnout a popadnout ji do hrsti jako kus špinavé bavlny. Ale samozřejmě to nejde. Posměšně vám proklouzne mezi prsty a na šatech, ve vlasech i na kůži vám ulpí její dehtový odér. I když se před ní snažíte přibouchnout dveře, pronikne až do vašeho obývacího pokoje.

Toho dne se mlha snesla uprostřed odpoledne a ve čtyři hodiny už sevřela střed Londýna ve svém sychravém objetí, a dokonce roztáhla své vlhké prsty až k vnějším okrajům města. Celý den byl docela klid, což bezpochyby souviselo s počasím. I ti největší darebáci se v mlze drží doma. Okny své malé kanceláře ve Scotland Yardu jsem pozoroval, jak houstne a slunce – ať už bylo nad tou šedivou přikrývkou kdekoli – pomalu zapadá a do ulic se vkrádá tma. Díky plynovým lampám vypadal svět uvnitř jasný a zářivý, ale šero tlačící se na okenní tabulky se vysmívalo naší snaze držet si ho od těla. Strážníci přicházeli s kašlem a přísahali, že sotva před obličejem vidíte vlastní ruku. Než jsem se vydal na cestu domů, rozhodně tomu tak bylo, tedy pokud jste si ji nepodrželi přímo před nosem.

Komisař Dunn se odebral domů ve čtyři hodiny odpoledne a mumlal si přitom něco o večírku, kterého se má se svojí ženou zúčastnit, ale jak se má proboha dostat domů včas, aby se stihl připravit? A co víc, jak se potom s paní Dunnovou dostanou k jejich hostitelům do Camdenu?

„A vy byste už taky měl jít domů, Rossi,“ zakončil svůj proslov.

Tak jsem ho vzal za slovo a odešel z kanceláře krátce po něm. Měl jsem v úmyslu přejít řeku přes Waterloo Bridge, a ne přes Westminster Bridge jako obvykle. Když bylo jasné počasí, nebylo to tak daleko. Ale takhle zabralo tři čtvrtě hodiny a tucet téměř katastrofálních srážek s překážkami, než mi zhoršující se zápach prozradil, že jsem se dostal k velkému nábřeží u Temže, které bylo právě ve výstavbě. I tady už kvůli mlze pro dnešek práce ustala.

Co se zápachu týká, ten stoupal ze samotné Temže. Vodní výpary, uvězněné těsně nad hladinou a neschopné uniknout vzhůru, se mísily se všemi ostatními pachy. Všechno končí v řece, ačkoli nový úžasný kanalizační systém pana Bazalgetta, jehož část se nacházela přímo pod mýma nohama a pod nábřežím, je navržen tak, aby jeden zdroj znečištění odstranil. Účastníci říční dopravy však vypouští vlastní splašky do vody, a když se chce někdo žijící v okolí něčeho zbavit, odpadu z domácnosti či z živnosti, legálního i nelegálního, nejjednodušší způsob, jak to udělat, je zanést ho k řece a hodit ho do ní.

Těla, většinou zvířecí, ale občas i lidská, si také najdou cestu do řeky. Vrazi v noci tiše převalí své oběti přes okraj břehu. Sebevrazi se vrhají z mostů. Jsem rád, že nesloužím u říční policie. K ostatním pachům se přidal závan typického odéru kouře z lokomotiv, které na jižní straně řeky zajíždějí do velkého nádraží ve Waterloo a zase z něj vyjíždějí. Byl jsem na to zvyklý. Stejný zápach mě provázel cestou k domovu každý večer.

Našel jsem cestu k velkému žulovému mostu s devíti oblouky a vstoupil na něj. V budce na výběr mýtného neseděl žádný hlídač. Troufám si říct, že si myslel, že v tomto počasí nikdo přecházet nebude. Ani drožkáři se nemuseli obtěžovat nabízet lidem své služby. I za pěkného počasí je provoz na mostě omezen skutečností, že Londýňané mají se svojí přirozenou šetrností námitky proti placení mýtného, takže pokud mohou, přecházejí jinde. Chápu, proč původní investoři nikdy nedostali své peníze zpět. Dokonce se říká, že nakonec bude most muset převzít vláda, takže s mýtným bude konec a účet se zaplatí z kapsy daňových poplatníků. Vydal jsem se na cestu, obezřetně jsem postupoval podél kamenného zábradlí na levé straně a každých pár minut jsem natáhl ruku, abych se ho dotkl.

Za chvíli jsem se v tom tichém světě cítil docela sám. Jediným občasným zvukem bylo tlumené zahoukání lodní mlhové sirény. Ale povětšinou se říční doprava zastavila a lodě kotvily na místě, než mlha opadne. Výstražná světla už nebyla k ničemu. Plynové lampy na mostě se v pravidelných intervalech rozsvěcovaly, ale jejich světlo sloužilo jenom k tomu, aby propůjčilo několika centimetrům vzduchu kolem šafránový odstín. Slyšel jsem, jak se mé vlastní kroky odrážejí od kamenného zábradlí. Přestože jsem si kolem spodní části obličeje omotal šálu a zakryl si nos, té zatracené mlze se podařilo proniknout mi do krku, až jsem se rozkašlal.

Odhadem jsem se musel dostat tak do poloviny mostu, když mě něco varovalo, že už nejsem sám. Směrem ke mně se blížily kročeje. Mlha si s vaším sluchem ráda pohrává, a tak jsem se zastavil, abych zjistil, jestli neslyším jen odraz svých vlastních opatrných kroků. Ale tyhle byly rychlé. Ten druhý člověk běžel, o tom nebylo pochyb. Byl to někdo, kdo nedbal na nedostatečnou viditelnost a nebál se vrhnout se do ní po hlavě.

Policista ve mně byl teď ve střehu. Není to jen nebojácnost, co nutí někoho riskovat krk. Někdy je to strach samotný. Tomu druhému člověku bylo jedno, kam běží nebo jaká překážka by mu mohla stát v cestě, protože utíkal před něčím za sebou.

Čekal jsem na místě a natahoval uši. Hádal jsem, že je to žena. Kročeje dopadaly na dlažbu s lehkostí, jaké by bytelné mužské boty nebyly schopny. Klap-klap-klap ozývaly se rychlé kroky čím dál tím blíž a já jsem měl pocit, že se v nich ozývá zoufalství. Byly to kroky ženy – osamělé, vystrašené, která se bezhlavě a neopatrně hnala po mostě skrz všudypřítomnou okrovou hmotu.

„Zatracená mlha,“ zamumlal jsem si do šály. Cítil jsem se dezorientovaně. Myslel jsem si, že je přímo přede mnou, na stejné straně mostu. Ale možná se ke mně blížila z pravé strany nebo spěchala přímo prostředkem. Přesunul jsem se trochu do středu cesty. Kdyby snad na most vjel nějaký vůz, ačkoli to bylo nepravděpodobné, mohl jsem uskočit stranou. Ale takhle uprostřed mostu jsem byl s trochou štěstí schopný ji zadržet, ať už kolem mě projde zprava, či zleva. Nemohla se ode mě dostat dál než na šířku mostu. Krátce jsem zvažoval, jestli na ni mám křiknout, aby věděla, že tam jsem. Jestli však byla vyděšená natolik, aby riskovala svůj život a údy, zvuk zdánlivě nikomu nepatřícího a neznámého hlasu by ji vylekal ještě víc.

Prásk!

Než jsem se stačil rozhodnout, co si počít, na délku paže se před mnou zhmotnil matný obrys. Měl jsem jen čas si uvědomit, že ta postava má na sobě sukni a temeno hlavy jí zdobí něco jako kohoutí hřebínek, než do mě plnou rychlostí narazila a vyrazila mi dech. Svět se obrátil vzhůru nohama. Zavrávoral jsem a skoro jsem upadl, ale podařilo se mi udržet rovnováhu a natáhnout se po ní. Čirou náhodou jsem v dlani sevřel kus lehkého materiálu – ženské šaty –, a když jsem to udělal, přímo u ucha se mi ozvalo tak příšerné zavřeštění, až jsem ho málem znovu pustil. Ale vydržel jsem.

„Madam!“ oslovil jsem neznámou, z níž jsem pořád neviděl víc než jen siluetu. „Jsem policista! Nebojte se!“

Znovu zaječela a začala mi bušit do hlavy a do prsou zaťatými pěstmi. Spolu s pachem mlhy jsem teď ucítil další vůni – laciný parfém.

„Pusťte mě!“ zakřičela. „Nikdy sem vám nic neuďála!“

„Já vám taky nic neudělám!“ křikl jsem v odpověď, když jsme spolu zápolili.

Uvědomila si, že ji nepustím. Dokonce se mi podařilo chytit ji za paži. Najednou se mnou přestala zápasit a slabším, patetickým hlasem žadonila: „Neubližujte mi.“

„Já vám neublížím.“ Chtěl jsem na ni zařvat, ale to by z její strany vyvolalo ještě větší paniku, a tak jsem se ze všech sil snažil znít jako rozumná lidská bytost. „Říkal jsem vám, že jsem policista.“

Z šera se vynořila její volná ruka a dosti známým způsobem mě poplácala po prsou.

„Vy nejste muž zákona,“ pravila vyčítavě. „Nemáte na sobě uniformu. Kde sou ty vaše měděný knoflíky?“

Došlo mi, že podivný hřebínek na její hlavě tvoří jakýsi klobouk zdobený svazkem hedvábných květin a peříček, které jsou k němu připnuté. Byl jsem si teď docela jistý, že v rukou držím jednu z těch žen, které provozují svoje řemeslo na ulicích. Možná jsem se pletl. Samozřejmě se mohlo jednat o slušnou dívku. Ale květinová vůně, vzhledem k danému ročnímu období nezvykle lehký materiál šatů a letní vzezření pokrývky hlavy, nemluvě o rychlosti, s jakou si prohlídkou mých šatů ověřila moje tvrzení, naznačovaly něco jiného.

„Jsem v civilu,“ odpověděl jsem.

„Á, vážně?“ odvětila sarkastickým tónem. „No to je pro mě novinka. Tvrdili mi už všechno možný, ale aby mi chlap říkal, že je chlupatej v civilu, to slyším poprvý.“

„Jmenuju se inspektor Benjamin Ross,“ prohlásil jsem pevně. „A vy před někým utíkáte.“

„To teda neutíkám!“ odsekla okamžitě. „Pusťtě mě!“

„V žádném případě,“ řekl jsem. „Možná jste někomu ukradla peněženku nebo hodinky s řetízkem a teď prcháte před spravedlností.“

Tentokrát mávla volnou paží směrem ke mně a zaťatou pěstí mě udeřila doprostřed hrudi.

„Nejsem žádná zlodějka! Jsem poctivá ženská.“

„Jste především lehká ženská,“ opáčil jsem. Mohl jsem říct „obyčejná prostitutka“, ale měl jsem podezření, že bych si tím vysloužil jen další příval ran. „A právě jste udeřila veřejného činitele. Už jen za to vás můžu zatknout.“

Nejdřív se snažila z mého sevření vykroutit, ale teď se uvolnila, což byla zvláštní reakce na moji hrozbu. Rozhostilo se ticho. Možná jenom přemýšlela, ale měl jsem pocit, že taky poslouchá. Že by svého pronásledovatele?

„Dobře,“ řekla náhle. „Zatkněte mě.“

„Chcete, abych vás zatkl?“ Snažil jsem se neznít překvapeně.

„Jo! Jen do toho, zatkněte mě!“ S těmi slovy se ke mně naklonila a já jsem kromě levného parfému ucítil závan pivního dechu.

„Aha,“ přikývl jsem, „myslíte si, že ve vazbě budete ve větším bezpečí než na svobodě, kde riskujete, že na něj někde narazíte.“

„Na koho?“ zeptala se okamžitě, ale z hlasu jí znovu zazníval strach.

„Na muže, před kterým utíkáte. Kdo to je?“

Zdráhal jsem se ji zatknout. Působila velmi mladě, což se dalo očekávat. Dívky pracující na ulici jsou většinou mladé, některé až znepokojivě – jsou to vlastně ještě děti. Ale nepřistihl jsem ji, jak někomu nabízí svoje služby. Jenom jsem zastavil velmi vyděšené děvče na útěku. Odvést ji na policejní stanici a šoupnout ji za mříže mi připadalo nemístné.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„To byste rád věděl, co?“ odsekla podrážděně.

„Ano, to bych rád věděl. Já jsem se vám představil. No tak, mluvte, jméno za jméno, to je přece férová nabídka.“

„Daisy,“ řekla po krátké odmlce.

„Příjmení?“

Další pauza. „Smithová.“

„To těžko.“

„Myslete si, co chcete. Říkám vám, že jsem Daisy Smithová, a jestli mi nevěříte, dokažte, že tomu tak není.“

„Dobrá, Daisy Smithová,“ odpověděl jsem. „Povězte mi, co vás tak vystrašilo.“

„Vy!“ odsekla okamžitě. „Takhle se vrhnout na chudáka holku. Pěkně jste mě vyděsil.“

„To možná ano, ale někdo vás už předtím vyděsil víc.“ Následovalo další ticho, během něhož se přes řeku truchlivě rozlehla mlhová siréna. Pod nohama se nám ozvalo zaskřípání dřeva a varovný výkřik mužského hlasu. Někdo byl natolik pošetilý, aby se v těchto podmínkách pokusil splavit řeku.

„To byl on,“ řekla náhle tak tichým hlasem, že jsem ji skoro přeslechl.

Stejně potichu jsem odvětil: „Tak mi povězte, kdo to je, Daisy. Ochráním vás před ním.“

Podivně, nuceně se zasmála. „To nikdo nedokáže! Proti němu jste bezmocnej, inspektore Benjamine Rossi. Vy i já.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

Další závan pivního dechu a květinové vůně byl tak silný, až mě zaštípalo v nose. Přiblížila rty k mému uchu.

„Protože už je přece mrtvej. Byl to Říční přízrak. Za mlžných nocí se vyplíží z Temže a toulá se ulicema. Je zahalenej v pohřebním rubáši a schovává se v zádveří a postranních uličkách. Nikdy ho nevidíte ani neslyšíte, dokud neucejtíte dotyk jeho ruky a jeho pach. Smrdí jako samotnej hrob, smrtí a krví. To mě tam předtím chytlo. Z mlhy se vynořily jeho studený ruce a popadly mě pod krkem. Ale utekla jsem mu.“

„Jak?“ zeptal jsem se skepticky. Ačkoli si dívky jejího ražení při zatčení vymýšlely různé historky, tuhle jsem slyšel prvně.

„Strčila jsem mu prsty do nosu!“ zvolala náhle rázným praktickým hlasem.

Ach ano, děvče, které provozuje svoje řemeslo na ulici, se musí naučit všem podobným trikům. Tím mi však poskytla další argument.

„Daisy,“ řekl jsem. „Není to žádný duch ani přízrak, nebo jakkoli ho nazýváte. Ne, pokud cítí bolest. Ať už vás chytil kdokoli, byl z masa a kostí.“

„Tak proč vychází ven, jen když je mlha?“ zeptala se.

„Protože ho skryje,“ odpověděl jsem prostě. „A on chce zůstat skrytý. Stejně jako většina zločinců nebo lidí se zlými úmysly.“

„Ale ty se nepotulujou kolem v rubáši,“ odporovala Daisy. Byl jsem odhodlaný přesvědčit ji, aby se vzdala svojí smyšlené verze útočníka, a tak jsem ji vyzval: „Vy jste snad ten rubáš viděla?“

Na okamžik zaváhala, ale potom se znovu nabytou sebejistotou odpověděla: „Já ne, ale ostatní jo. Jedna moje kamarádka ho viděla úplně jasně. Čekala na zákazníka, ale ta noc byla hrozná, takže už to vypadalo, že žádnýho nenajde a bude se muset vrátit domů bez jediný pence.“

Na jejích slovech bylo zrnko pravdy. Vím, že obvykle existuje nějaký hulvát, který od dívek jako ona vybírá peníze. Tentýž „přítel“ pak neváhá použít pěsti, pokud se děvče nevrátí ze „směny“ s něčím, co by dokazovalo jeho úsilí. Uvažoval jsem, zda tahle dívka, Daisy, měla také svého „ochránce“, nebo se jí podařilo přežít, aniž by padla do odporných pracek podobného pobudy.

„Pokračujte,“ pobídl jsem ji.

„No, zaslechla kroky a řekla si, že se možná konečně blíží nějakej zákazník, tak mu vstoupila do cesty. Mlha se na chvíli rozestoupila, jak se to občas stává, a on stál přímo před ní. Vyprávěla mi o tom, o rubáši, o všem. Je celej bílej. Zakrejvá ho úplně všude, kromě očí. Teda až na to, že žádný oči nemá. Jenom velký černý prázdný důlky tam, kde by měly bejt bulvy. Tak vidíte!“ zakončila triumfálně.

Nevěřil jsem v démony zahalené v rubáši za žádného počasí. Ale chtěl jsem té záhadě přijít na kloub, nejlépe někde v pohodlnějším prostředí. Jak jsem tam stál, začínala se do mě dávat zima, a moje společnice musela být ve svých lehkých šatech promrzlá na kost.

„Pojďme zpátky přes most na Strand,“ navrhl jsem jí.

„Najdeme si nějakou kavárnu. Dáte si něco horkého k pití a můžete mi o tom všem povyprávět.“

Najednou se zase snažila z mého sevření vykroutit, jako by se rozmyslela a už mě nechtěla doprovodit. Možná byla přesvědčená, že svého pronásledovatele setřásla, nebo si myslela, že jsem ho svou přítomností zaplašil.

„S žádným policajtem nikam nepůjdu, ani s inspektorem ne! Prej do kavárny, pchá, to určitě! Zavlečete mě na policejní stanici, ani se nanaděju, a ráno se vocitnu před soudem!“

„Nezatýkám vás, Daisy. Snažím se vám pomoct. Poslouchejte mě. Už vás ten takzvaný přízrak někdy napadl? Kdy se objevil poprvé?“

„Snad už někdy před šesti měsíci,“ odpověděla neurčitě a s větším elánem dodala: „Můžete se zeptat ostatních holek. Nejedna z nich mu se štěstím utekla. Nevymejšlím si to. Můžete se zeptat kterýkoli z těch, co pracujou poblíž řeky, ve Waterloo nebo na Strandu.“

„A vy tvrdíte, že ty ostatní dívky byly skutečně napadeny, některé už před šesti měsíci?“

„Ano, přesně tak! Ale jenom za nocí, jako je tahle, když se snese mlha a není ho vidět. Ale on vás vidí, jako by byl jasnej slunečnej den. Proto to není lidská bytost jako já nebo vy. Tady stojím hned vedle vás a stejně nevíte, jak vypadám. A já nevim, jak vypadáte vy. V mlze pořádně nevidim. Ani vy ne. Ale Říční přízrak ano!“

S těmi slovy se náhle zkroutila jako úhoř, její paže se vysmykla z mého sevření, a než jsem ji stačil znovu zachytit, byla pryč a jako o život uháněla na strandskou stranu mostu.

„Říční přízrak!“ zamumlal jsem rozzuřeně. „Ta holka má úplně popletenou hlavu.“

Někdo ji však napadl. Někdo nebo něco ji vyděsilo natolik, že se dala střemhlav na útěk, mlha nemlha.

Pokračoval jsem dál přes most. Teď už jsem pach mohutných lokomotiv cítil zcela zřetelně a slyšel jsem je vrčet a rachotit, jak zdolávaly koleje do a z nádraží Waterloo. Strojvedoucí jeli pomalu a zrychlili, teprve když nechali střed Londýna za sebou a zlepšila se viditelnost. To znamenalo, že jsem skoro doma. Už jsem byl téměř na druhé straně mostu, když vtom jsem znovu uslyšel kroky. Tentokrát však mým směrem mířily rozvážné kročeje mužských bot. Tento chodec postupoval opatrně. Neměl hůl. Slyšel bych, jak s ní ťuká o zem nebo o zábradlí. Možná hledal cestu za pomocí rukou, stejně jako já.

Vynořila se další silueta – muž menší postavy v dlouhém tmavém kabátě, který nesl jakousi tašku. Tipoval jsem ho na cestujícího, jenž právě přijel a vyšel z nádraží.

„Dobrý večer i v téhle slotě, pane!“ zavolal jsem na něj družně.

Jedinou odpovědí mi bylo nevrlé zabručení. Přidal do kroku a doslova kolem mě proběhl. Podařilo se mi rozeznat, že si u obličeje drží kapesník proti špatnému vzduchu a očividně nemá chuť si ho sundat, aby mi pozdrav opětoval. Nebo jsem ani při nejlepší vůli na světě nedokázal zabránit tomu, abych nezněl jako policista.

Ale pokud si uvědomil, že jsem policista, věděl taky, že jdu opačným směrem. S každým krokem se vzdálenost mezi námi zvětšovala. Možná ho taková maličkost uklidnila.

Jakmile jsem zjistil, že už to mám domů jen kousek, začal jsem našlapovat o poznání rychleji a lehčeji a na okamžik jsem na svoje setkání na mostě úplně zapomněl. Až do chvíle, kdy – věřte tomu, nebo ne – se to stalo znovu!

Vrazila do mě další postava a opět nějaká žena vykřikla překvapením, načež se z mlhy ozval povědomý hlas.

„Promiňte, neviděla jsem vás,“ zalapal ten hlas po dechu.

Jeho majitelka udělala krok stranou, aby mě obešla, ale já jsem se natáhl a popadl ji za ruku.

„Lizzie? Jsi to ty?“

„Ach, Bene,“ vydechla moje žena. „To jsi ty! Takový příšerný večer.“

Kapitola druhá

Elizabeth Martin Rossová

Jakmile si Ben uvědomil, koho v té mlze chytil, jeho první otázka byla, co proboha dělám venku.

Řekla jsem mu, že hledám Bessie.

„A co dělá v té tmě venku Bessie?“ zajímal se.

„To ti vysvětlím později,“ odpověděla jsem mu, „ale má to co dělat s jablky.“

Slyšela jsem, jak si prudce povzdechl, načež se rozkašlal, jak mu do krku pronikla mlha.

„Pojďme domů,“ pobídl mě. „Za těchhle podmínek ji stejně nenajdeš a možná už se dostala domů sama.“

Ta vyhlídka mi nebyla proti srsti, a tak jsme klopýtali domů a drželi se jeden druhého jako párek slepců.

Když jsme se vzali, utratili jsme všechny peníze, které jsme měli, za malý řadový domek z červených cihel nedaleko železniční stanice Waterloo. Mohli jsme si to dovolit, protože jeho předchozím vlastníkem byla moje bývalá zaměstnavatelka, vdova po mém kmotrovi, „teta“ Parryová. Patřil k mnoha nemovitostem, které vlastnila, a jedné z nejlepších, protože ho postavili teprve před dvaceti lety. (Ostatní budovy, které jí říkaly paní, byly upřímně řečeno pěkné brlohy, v nichž by nikdo nebydlel dobrovolně, kdyby měl na výběr – ale nájmy zajišťovaly tetě pohodlný život.) Přesto nám velkoryse umožnila koupit náš nový domov za velmi dobrou cenu.

Jelikož jsme však veškerý kapitál vložili do domu, nepřicházelo v úvahu, že bychom ho mohli vybavit do posledního rendlíku nebo si zaplatit lepší služebnictvo. (Ačkoli Ben pobírá velmi slušný plat, s vyhlídkou na jeho zvýšení.) A dům stejně nebyl tak velký, aby vyžadoval „personál“. Ale pokud jsem měla být ušetřena té nejhrubší práce, potřebovala jsem pomoc. V domě na Dorset Square, kde jsem bydlela u tety Parryové, bývala Bessie tou nejníže postavenou zaměstnankyní – posluhovačkou v kuchyni. Byla více než svolná uniknout ostřížímu zraku kuchařky Parryové i paní Simmsové a stát se naší služebnou, takovým děvčetem k ruce. A tak jsme se do domu nastěhovali všichni tři společně.

Když jsem žila na Dorset Square, vždycky jsem si myslela, že je paní Simmsová na Bessie přehnaně přísná. Ale je pravda, že jsem nikdy neměla na starosti patnáctiletou dívku, a po velmi krátké době jsem začala mít pro přístup paní Simmsové pochopení.

Bessie byla pracovitá a loajální a věděla jsem, že je chytrá a bystrá. Ale také měla nezávislou mysl a rozhodně se nestyděla říct svůj názor. Navíc se ukázalo, že je nečekaně prohnaná. Nedlouho poté, co jsme se usadili v novém domě, se problém ještě prohloubil, když Bessie objevila abstinenci.

Poprvé jsem to zjistila, když se mě teprve po měsíci v našem domě pokorně zeptala, zda by mohla jít v neděli v pět hodin večer na pravidelné modlitební shromáždění.

Nečekala jsem, že se u Bessie projeví nadšení pro náboženství, ale připadalo mi to jako rozumný požadavek, dokonce chvályhodný. Přesto jsem jí musela položit pár otázek, protože když ji před časem paní Simmsová svěřovala do mé péče, ponurým šeptem mi doporučila: „Dávejte si pozor na nápadníky, paní Rossová!“

Musím připustit, že Bessie nepatří mezi nejhezčí dívky. Má hubenou, ale šlachovitou postavu a vzhledem k tomu, že to ubohé dítě je od svých dvanácti let zaměstnáno, aby drbalo hrnce a drhlo podlahy, má ruce tak zhrublé a zarudlé, že by klidně mohly patřit čtyřicátnici. Přičtete-li k tomu krepaté vlasy myší barvy a křivé zuby, je vám jasné, že „nápadníci“ nebyli prvním slovem, které mě napadlo, když mě požádala o svolení k účasti na modlitbách. Ale zeptala jsem se, o jaké modlitby se jedná, kde se shromáždění koná a kdo ho vede. Dozvěděla jsem se, že ho vede reverend Fawcett v nedalekém sále a jde o odnož hnutí abstinentů. Když jsem se o tom radila s Benem, prohlásil:

„Už jsem viděl tolik násilí a zločinů, které byly spáchány kvůli opilosti, že jestli se Bessie chce ‚zavázat‘ k abstinenci, nemám nic proti.“

I pro mě to bylo přijatelné, ale z Bessiina nově nalezeného zájmu se zrodila touha „šířit slovo“. Stručně řečeno, očekávalo se, že i my s Benem se budeme „démonu alkoholu“ vyhýbat. Ne že bychom toho snad tolik vypili. Ben si dal příležitostně k večeři skleničku portýra. Od té doby, co žil v Londýně, přišel tomuto silnému tmavému pivu, velmi oblíbenému mezi portýry na londýnských masných a rybích trzích, od nichž také získalo své jméno, na chuť. Lahev portýra na stole nevypadá hezky, a tak jsem ji při těch vzácných příležitostech, kdy jsme měli hosty, vyměnila za lahev laciného rýnského. Jak vidíte, nedalo se o nás říct, že bychom si vydržovali vinný sklípek! Portýra nebo rýnské, nic jsme nemohli vypít, aniž by nám Bessie stála za zády jako sbor z řecké tragédie. Nelomila sice rukama, ale žalostně kroutila hlavou a vrhala po nás vyčítavé pohledy.

„Ignoruj ji,“ poradil mi Ben, který se její pantomimou dobře bavil. „Brzo ji to omrzí.“

Takže to Bessie prošlo, a tak přešla k otevřeněji vyjádřené kritice.

Přistihla jsem ji, jak stojí v kuchyni u dřezu s nádobím a s očima upřenýma na dvě skleničky od vína smutně vrtí hlavou.

„To nemůžu, madam,“ prohlásila, jakmile jsem byla na doslech. Přála jsem si, aby mi neříkala „madam“, a navrhla jsem jí jiné alternativy, ale Bessie se sama rozhodla, jaký titul mi přísluší. O Benovi vždycky mluvila jako o „inspektorovi“ a taky mu tak říkala.

„Nemůžeš umýt nádobí, Bessie? A pročpak?“ zeptala jsem se.

„Můžu umýt hrnce a talíře,“ odpověděla, „ale ne ty skleničky, protože jste v nich měli alkohol. Když to udělám, jako bych vás s inspektorem podporovala v pití, i když vím, že je to špatný.“

Měla jsem chuť vykřiknout: „Hloupost! Koukej to hned umýt!“ Ale pro jednou se mi podařilo neříct první věc, která mi přišla na jazyk. Měla jsem lepší nápad, jak se s tím vypořádat.

„Aha, chápu, Bessie. Vlastně jsem si říkala, že by bylo lepší, kdybys nechala ty skleničky stranou, a já je umyju. Byl to svatební dar od tety Parryové a nerada bych, aby se rozbily.“ Bessie se ke mně otočila se zlostným výrazem ve tváři.

Otevřela ústa, ale tentokrát z nich nevyšla žádná odpověď. Vzala jsem potíže působící sklenice a dala je stranou. Bessie domyla nádobí, přičemž rachotila a řinčela hrnci víc, než bylo třeba, ale jinak vzdorovitě mlčela. Nějakou dobu poté se mě opakovaně ptala: „Jste si jistá, že chcete, abych ten talíř umyla, madam? Mohla bych ho rozbít.“

Při té otázce se na mě pokaždé nevinně zadívala, ale moc dobře věděla, že tohle kolo jsem vyhrála já.

Toho dne, kdy byla taková mlha, jsme měli mít k večeři vepřové kotlety, ale když jsem přišla do kuchyně připravit jídlo, zjistila jsem, že nemáme jablka na omáčku.

„Tady v míse byla dvě jablka, Bessie. Kam se poděla?“

„Inspektor si je strčil do kapsy, když dneska ráno odcházel, madam.“

„Ale vždyť to byla jablka na vaření, strašně kyselá.“

„Já jsem mu to říkala,“ odvětila nevzrušeně. „Ale stejně si je vzal. Bude ho po nich pěkně bolet panděro. Mám skočit k zelináři pro jiný?“

„Břicho, Bessie, ne panděro,“ opravila jsem ji automaticky a zaváhala jsem. Mlha, která se snášela celé odpoledne, byla už hustá tak, že by se dala krájet.

„Není to daleko,“ řekla Bessie. „A cestu znám. Budu se držet u zdi.“

Proti svému nejlepšímu vědomí a svědomí jsem souhlasila. Za normálního počasí by jí to trvalo nanejvýš patnáct minut. Obchod byl hned za rohem. I když jsem k tomu připočetla mlhu, do půl hodiny měla být bez problémů zpátky. Ale když po ní ještě o tři čtvrtě hodiny později nebylo ani vidu ani slechu, přehodila jsem si přes ramena šál a vydala se ji hledat. Místo ní jsem však našla Bena.

Spěchali jsme zpátky domů, jak nejrychleji to šlo. Jakmile jsme vešli do dveří, zaposlouchala jsem se, jestli z kuchyně neuslyším Bessie, ale nic neozývalo. Ujistila jsem se, že je kuchyň prázdná, a vrátila se k Benovi.

„Nic?“ zeptal se. „Půjdu se po ní porozhlédnout.“ Když se obrátil ke dveřím, zadržela jsem ho.

„V takovém počasí nemá cenu chodit ji hledat, Bene, stejně ji nenajdeš. Sotva jsi dorazil domů, tak si sedni a ohřej se u ohně, a jestli se nevrátí do dvaceti minut, možná, no… nevím, co můžeme dělat.“

Ben se zatvářil zkroušeně. „Ze všech večerů si musí vybrat zrovna tenhle.“

„Proč? Co je na dnešním večeru tak zvláštního?“

Ben zaváhal, ale nakonec se rozpovídal o svém setkání s dívkou na mostě. „Neznamená to, že se Bessie něco stalo, ale nelíbí se mi, že je venku tak dlouho.“

„To zní děsivě,“ řekla jsem ustaraně. „Ale je to pravda? Věříš té dívce? Ohledně té postavy v rubáši, myslím…“

Ben s odpovědí otálel. „Vím, že to zní neskutečně, ale přísahala, že o něm vědí i ostatní děvčata, která v té oblasti pracují, a tvrdila, že jedno z nich doopravdy zahlédlo jeho obličej.“ Frustrovaně sykl. „Přál bych si tu dívku najít a získat od ní jeho popis. Jakýkoli detail by pomohl. Nejdřív ale musím najít Daisy Smithovou, jestli je to její pravé jméno, a zeptat se jí na jméno dívky, která zahlédla, jak Přízrak vypadá. Jenomže o Daisy nevím nic jiného, než že je to prostitutka a nosí klobouk s peřím.“

Ve světle plynové lampy se zatřpytilo něco přichyceného na klopě Benova svrchníku. Natáhla jsem se, opatrně to sundala a zvedla před sebe. Sytě červené, až šarlatové vlákno se zachvělo v průvanu.

„Jednu věc ale víme,“ řekla jsem. „Má zářivě rudé vlasy.“ Ben vykřikl a vzal mi vlas z ruky. Spěchal do salonku ke stolu, kde jsme měli psací potřeby, vzal čistý list dopisního papíru a opatrně vlas zabalil do malého úhledného balíčku.

Napsal na něj „Daisy Smithová“ a připojil datum.

„Uchováváte důkazy, inspektore Rossi?“ zeptala jsem se s úsměvem.

„Zatím nemáme žádný zločin,“ odtušil. „Ale může se stát, že k nějakému dojde.“

V tu chvíli nám slabé cvaknutí vzadu v přízemí oznámilo, že někdo právě velmi opatrně zavřel zadní dveře.

Oba jsme spěchali do kuchyně a našli tam Bessie stále ještě v čepci a šálu, jak tam stojí a v rukou svírá košík s jablky.

Udeřili jsme na ni, aby nám prozradila, kde byla tak dlouho.

„Je mlha, madam!“ bránila se Bessie. Natáhla jsem se a převzala od ní košík.

Zdráhala se ho pustit a já jsem hned pochopila proč.

„Co to je?“

Zpod jablek jsem vytáhla štos levně vytištěných letáků.

„Vyvarujte se nebezpečí alkoholu!“ četla jsem nahlas. „Co to proboha je, Bessie? Kde jsi to vzala?“

Bessie se tvářila zkroušeně. Ale byla to pravdomluvná dívka. „Dostala jsem se k zelináři opravdu rychle, a tak jsem si říkala, že mám čas zaskočit o kousek dál a vyzvednout si v sálu ty letáky. Pan Fawcett nás minulý týden požádal, abysme je rozdali, až dorazí z tiskárny. Dneska večer je v sále nějaká schůze, a tak jsem si myslela, že místo abych čekala do zítřka, vyzvednu je teď a pár jich rozdám cestou na zítřejší nedělní shromáždění.“

„Rozdala je!“ zvolala jsem. „Copak pan Fawcett očekává, že budeš stát na rohu ulice a tohle rozdávat?“ Zamávala jsem jí před nosem štosem papírů.

„Ale ne,“ odpověděla Bessie vážně. „Jenom chce, abysme je dali lidem, co známe, aby se dozvěděli o abstinentech.“

„O žádných abstinentech nic nevím,“ prohlásil Ben, „ale jestli je ve spíži portýr, rád si dám jednoho k večeři.“

„Panebože, večeře! Bessie, musíme se do ní hned pustit,“ nařídila jsem. „Teď není čas o tomhle diskutovat, ale promluvíme si o tom později.“

„Ano, madam,“ přikývla Bessie nešťastně.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptal se mě Ben později nad vepřovými kotletami.

V krbu vesele plápolal oheň, třpytil se na mosazném roštu i ochranné mříži. Při tom pohledu se každý uvolnil.

„Je to částečně moje chyba,“ poznamenala jsem. „Měla jsem si o těch shromážděních zjistit něco víc. Myslela jsem si, že jenom zpívají chvalozpěvy a poslouchají toho chlápka, toho Fawcetta, jak káže o abstinenci. Nejspíš půjdu zítra s Bessie, abych se s tím kazatelem setkala osobně a pověděla mu, že pokud jde o Bessie, distribuce letáků je naprosto vyloučená.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Ben a dolil si do sklenky zbytek portýra.

„Bene? Ty vážně jíš jablka na vaření?“ zeptala jsem se.

„Jistě,“ pravil můj manžel. „Vždycky jsem je měl rád, už jako malý kluk.“

Ben podřimoval před ohněm, když jsme s Bessie následujícího dne pozdě odpoledne vyšly z domu. Po včerejší mlze nebylo nikde ani památky, ačkoli se ze všech komínů valila oblaka šedého kouře, který visel nad ulicemi. Ty byly prázdnější než ve všední dny a všude se rozprostíralo nedělní ticho. Potkaly jsme jenom pár lidí oblečených do svých nejlepších šatů, i když se tu jako vždycky potulovala i hrstka uličníků v roztrhaných hadrech. Běželi vedle těch, kteří si vyšli na nedělní procházku, a žádali je o pár pencí. Spoléhali na to, že je den, kdy se chodí do kostela, a křesťanská dobrota přiměje jejich oběť, aby se cítila povinná upustit nějaký drobný peníz.

Sál, kde se mělo setkání konat, byl vklíněn mezi dvě vyšší budovy a vypadalo to, že původně sloužil jako nějaký sklad. Cihlové zdivo pokrývala obvyklá vrstva sazí, ale vysoká úzká okna byla umytá a na venkovní nástěnku někdo připíchl list papíru, který zval na večerní shromáždění „s proslovem reverenda Joshuy Fawcetta, po němž se bude podávat čaj a sušenky“.

„Někdy pomáhám s tím čajem a sušenkama,“ oznámila mi Bessie hrdě, když mě vedla přes práh, „a občas dávám pozor na děti.“

Uvnitř byl sál nedostatečně vyhřívaný kouřícími kamny a zařízený jen několika řadami dřevěných židlí. Naše boty klapaly po podlaze z holých prken. Na vzdálenějším konci bylo postaveno jeviště a uprostřed něj stál řečnický pultík. Na pravé straně se u ošuntělého závěsu skrýval klavír, který potřeboval vyleštit. Pod jevištěm, z našeho pohledu vlevo, stál stůl s velkou, mírně prskající varnicí, u něhož seděly dvě dámy – jedna malá a baculatá, druhá vyšší a štíhlejší.

„Ta malá tlustá,“ pošeptala mi Bessie nezdvořile, „je paní Gribbleová a ta vysoká je paní Scottová. Paní Scottová je vdova. Její manžel byl voják, ale nezemřel v žádný bitvě. Odjel do Indie a dostal tam horečku.“ Zamračila se. „Nevypadá to, že by tady dneska byla slečna Marchwoodová. Zajímalo by mě, kde je. Většinou tu vždycky je, připravuje čaj. Chtěla jsem, abyste se s ní seznámila. Je stejná, jako jste byla vy, madam.“

„Jako já?“ zeptala jsem se zmateně.

„Než jste si vzala inspektora. Je to společnice nějaký dámy,“ vysvětlovala Bessie.

„Opravdu?“ zamumlala jsem, ale přitom jsem si pozorně prohlížela paní Scottovou. Ačkoli byla oděná střízlivě, její kvalitní zelený plášť byl lemovaný kožešinou. Spolu s ním na sobě měla sukni ze skotského tartanu, který si tolik oblíbilo Její Veličenstvo. Všimla jsem si, že její krinolína je novějšího stylu, více vyztužená vzadu a méně po stranách. Kulatý persiánový klobouček inspirovaný ruskou módou měla připevněný na drdolu z tmavých vlasů. Měla jsem podezření, že ten drdol je falešný, a odhadovala jsem, že je jí něco málo přes čtyřicet. Uvažovala jsem, z jakého důvodu tato zjevně zámožná, módy znalá žena dohlíží na přípravu šálků čaje na shromáždění abstinentů.

Paní Gribbleová byla v porovnání s ní oblečená barevně. Měla na sobě tmavě červenou sukni s řadami kanýrů, nataženou přes dokonale kruhovou krinolínu, zelený živůtek, šál s kašmírovým vzorem a klobouček ozdobený hedvábnými květy. Zrovna když jsem je pozorovala, paní Scottová upozornila na jistou nepravidelnost v řadě keramických šálků na čaj připravených pro slibované občerstvení. Paní Gribbleová, nervózní a celá rudá, spěchala chybu napravit, takže všechny hrníčky stály v dokonalém zástupu jako královští gardisté.

Posadila jsem se do zadní části sálu, abych mohla všechno sledovat.

„Nechcete si sednout trochu víc dopředu?“ naléhala Bessie.

Poděkovala jsem, ale řekla jsem, že takhle mi to naprosto vyhovuje.

Bessie vypadala zklamaně. Nejspíš se mnou chtěla pochlubit.

Sál se postupně zaplnil. Dopředu postavili skupinku dětských abstinentů pod vedením malého podsaditého muže ve středním věku v těsném tvídovém obleku s pepito vzorem. Měla jsem podezření, že mu předčasně prořídly vlasy, protože si je všechny sčesal přes temeno hlavy a výslednou ofinu si na čele naaranžoval do řady pečlivě zkroucených kudrlinek. Celý podivný účes držel na místě pomocí štědré dávky jakési pomády, díky níž se jeho vlasy zářivě leskly.

„To je pan Fawcett?“ zeptala jsem se Bessie zaraženě.

„Ale ne,“ odpověděla pohrdavě, „to je jenom pan Pritchard.“

Objevil se pochmurně vyhlížející džentlmen s licousy a začal rozdávat zpěvníky s oslíma ušima. Bessie mi prozradila, že se jedná o pana Walterse. Zdálo se, že o pomocníky rozhodně nemají nouzi.

Atmosféra potlačovaného vzrušení pomalu narůstala a šumění šepotu se mísilo s jemným syčením plynových lamp okolo sálu. Ve tvářích všech se zračilo očekávání. Pan Fawcett byl zjevně velkým „lákadlem“.

Přesto ještě nebyl nikde vidět. Na pódium vystoupil vousatý pan Walters a požádal nás, abychom se postavili k prvnímu chvalozpěvu. Když jsme poslechli, přešel ke klavíru a zahrál úvodní akord, jímž nám názorně předvedl, že klavír potřebuje nejen vyleštit, ale i naladit. Přesto jsme se všichni s vervou pustili do zpěvu.

Potom jsme se znovu posadili a pan Pritchard uvedl své malé svěřence do středu sálu, postavil je čelem k nám a rozmáchlým máváním paží je dirigoval při veselém popěvku, v němž nám slibovali, že se nikdy nedotknou „vína ani piva, dokonce ani jablečného cideru“.

Když dozpívali, rychle se vyškrábali zpátky na svá místa a pan Pritchard, bledé tváře zarudlé triumfem a s kapičkami potu stékajícími z nakadeřené ofiny, se otočil, aby se uklonil a přijal náš zdvořilý potlesk. Tleskala jsem dětskému úsilí, ačkoli jsem neschvalovala, aby děti vystupovaly s takto zaměřeným programem.

Konečně však přišel hlavní okamžik večera. Pan Walters se i se svými licousy znovu objevil na jevišti a požádal nás, abychom nadšeně přivítali pana Fawcetta, našeho dnešního řečníka.

Všichni znovu propukli v potlesk, Bessie obzvlášť horlivě, a na pódium vkročil reverend Joshua.

Neměla jsem ani ponětí, co mám očekávat. Nechtěla jsem se Bessie moc vyptávat, abych nemusela poslouchat, jak mi do ucha pěje samou chválu. Ukázalo se, že reverend je mnohem mladší, než jsem čekala. Pochybovala jsem, že mu bylo hodně přes třicet, a pokud byl vysvěcený na kněze, tak ne v anglikánské církvi. Byl vysoký, štíhlý a elegantně oblečený v dobře padnoucím, dlouhém tmavomodrém kabátě a kalhotách v barvě holubičí šedi. Jeho košile byla sněhově bílá a jediným černým kusem oděvu byla široká hedvábná vázanka s diamantovou sponou. Byl hladce oholený, ale vlasy měl dlouhé jako nějaký básník a celkově vypadal mnohem víc jako dandy než jako duchovní. Teď už jsem chápala, proč se publikum skládá převážně z dam. A vskutku – jakmile se objevil na jevišti, kolem mě se ozvalo kolektivní obdivné povzdechnutí.

„Drazí přátelé,“ začal Fawcett. Rukama sevřel řečnický pultík a bystrým pohledem zapátral v našich řadách. „Moji drazí, předrazí přátelé… Je mi velkým potěšením vás tu dnes večer všechny přivítat. Srdce se mi tetelí radostí, když vidím, kolik lidí touží podpořit naši skutečně vznešenou věc. Poznám na vašich tvářích, že jste našemu úkolu oddaní jak srdcem, tak myslí.“

Hlas měl libozvučný, ale oči pronikavé. Byla jsem si jistá, že ve mně v poslední řadě neomylně poznal nováčka.

A potom, s náhlou změnou stylu i tempa, spustil. Panebože, jak jsem řekla později Benovi, musela jsem uznat, že ten muž má něco do sebe. Byl to působivý kazatel. Prudce klesal hlasem a zase ho zvyšoval, mluvil nahlas a hned zase potichu, jak bylo potřeba. Prováděl nás příběhem o Noemovi na vinici. Připomněl nám, že víno a veškerý silný alkohol otupují smysly, jsou příčinou všech druhů fyzických neduhů (včetně vypadávání zubů) a předčasného stárnutí. Že alkohol vede k násilí a příšerným chybám v úsudku. A především, že závislost je prvním krokem na šikmé ploše ke všem dalším hříchům, vede od neslušné mluvy a oplzlého chování na veřejnosti až k zakázaným touhám a cizoložství v soukromém životě, chamtivosti a závisti, od osnování zločinných spiknutí až po vraždu.

Vysvětloval, že neexistuje žádné z deseti přikázání, které bychom nemohli snadno porušit, kdybychom se dostatečně napili. A pokud jde o sedm smrtelných hříchů, do těch bychom spadli přímo po hlavě.

„Chtíč!“ zvolal Fawcett a jeho hlas se rozléhal sálem.

Všechny dámy v obecenstvu se zachvěly. Všechny na něj zíraly jako u vytržení. Nikdo se ani nepohnul, ani židle nezavrzala, dokonce nikdo ani nezakašlal. Myslela jsem si, že malí abstinenti v předních řadách budou vykazovat známky netrpělivosti, ale zdálo se, že je reverend uchvátil stejně jako ostatní. Bessie vedle mě zářily oči. Začínala jsem se cítit nesvá.

„Vyjděte do ulic!“ burácel Fawcett a rozmáchl se pěstěnou rukou, aby naznačil svět mimo sál. Na jeden divoký okamžik mi připomněl vitrážový obraz archanděla Michaela, který se chystá probodnout zlého draka. „Najdete tam doupata neřesti, všechny druhy nectností, přátelé moji! Uvidíte muže, kteří klesli hluboko, ztratili práci, postrádají jakoukoli sebeúctu a žebrají na ulicích! Uvidíte ženy, které se otevřeně prodávají! Uvidíte mladé rozmařilce z dobrých rodin, jak vyhazují své bohatství do povětří! Uvidíte hladovějící matky, které v náručí chovají nešťastné děti, čekají u dveří hostinců a volají na svoje muže, aby vyšli ven, než utratí každičkou penci. A co je k tomu všechny přivedlo? Pití!“ zahřímal.

To slovo se rozlehlo do ticha. Čekali jsme. Fawcett se na chvíli odmlčel, načež pokračoval umírněnějším, ale neméně výmluvným tónem. Upadl do patosu a zvýšil hlas, když vyprávěl dramatický příběh o opilci, který měl na starosti koně a povoz. Chlapík, opilý a nepozorný, přejel počestnou mladou ženou, která právě převáděla přes cestu svého staršího nemohoucího otce.

Fawcett sepjal ruce, jako by se modlil. „Představte si tu scénu, drazí přátelé, chcete-li. ‚Dcero má milovaná!‘ křičel ten nebohý starý muž a poklekl vedle ní. ‚Mluv se mnou!‘ Ale jeho dítě mu nemohlo odpovědět, protože tam leželo bez života, zatímco opilý vozka stál opodál, přemožen hrůzou svého činu. Na to však bylo příliš pozdě!“

Několik dam decentně poplakávalo do svých krajkových kapesníčků.

Obávám se, že moje reakce byla poněkud jiného rázu. Byl to samozřejmě strašlivý příběh a dobře vím, že se takové tragédie stávají. Můj otec byl lékař a občas ho náhle odvolali z ordinace, aby asistoval u nehody na ulici nebo na pracovišti. Opilost byla příčinou mnoha z nich. Sama jsem viděla zoufalé ženy a polonahé děti, jak čekají u dveří hostinců a pijáckých doupat s vědomím, že až se hlava rodiny vypotácí ven, bude to nejspíš proto, aby je zasypala ranami. Stydím se vám to přiznat, ale když zvučný hlas pana Fawcetta utichl a on si položil ruku na čelo, aby si shrnul zpocené rozcuchané vlasy stranou, najednou jsem měla strašnou chuť se smát a rychle jsem musela sklopit oči do klína. Můj otec by takové nutkání vysvětil jako emocionální reakci na řečníka, který nebere ohledy na to, jak působí na city svého obecenstva. Ale mrzelo mě to a naštěstí jsem se dokázala ovládnout. Když jsem znovu vzhlédla, pan Fawcett upíral pohled přímo na mě a já jsem si byla jistá, že to uhodl. Ke svému zahanbení jsem cítila, jak mi rudnou tváře.

„Ti s lepším společenským postavením,“ spustil Fawcett sametovým hlasem (přísahám, že se pořád díval na mě), „by si neměli myslet, že nejsou v ohrožení. Který džentlmen vidí něco špatného na pár sklenkách portského po dobré večeři? Která jinak vážená dáma odmítne sklenku sherry?“ Smutně zavrtěl hlavou a dlouhé vlasy mu spadly do tváře.

Odhrnul provinilý pramen stranou. „Ale než se nadějeme, ten džentlmen vypije za jediný večer celou karafu portského a skoro celou noc se někde povaluje napůl v bezvědomí. Pokud jde o jeho manželku, svěžest ctnostného ženství ji brzy opouští. Na tvářích má skvrny od popraskaných žilek, nedbá na své oblečení a vlasy si jen ledabyle spíná nahoru. Jejímu služebnictvu chybí vedení, a tak se brzy začne vyhýbat svým úkolům. V mžiku to celou domácnost zničí a přivede na mizinu.“

Table of Contents

Kapitola první

Inspektor Benjamin Ross

Kapitola druhá

Elizabeth Martin Rossová

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá