Håkan Nesser

Šachy pod sopkou

Originální název: Schack under vulkanen

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2021

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2021

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Czech Republic.

Obálka © Martina Černá, 2022

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0535-5 (epub)

ISBN 978-80-279-0536-2 (mobi)

POZNÁMKA NA ÚVOD 

Město Kymlinge na mapě nenajdete. Stejně tak jsou v předkládaném příběhu vymyšlené i veškeré důležitější postavy, většina událostí i pozorování počasí. Méně smyšlení jsou snad pouze komisaři Gunnar Barbarotti a Eva Backmanová, protože ti už jsou známi z dřívějška.

Lidé, kteří píšou knihy, zapisují myšlenky, nechtějí mít vlastní příběh. Proč taky? Ve srovnání s tím, co je napsáno, bude vždycky skutečnost nudná a nijaká.

Olga Tokarczuková, 

Knihy Jakubovy 

I. 
ŘÍJEN – LISTOPAD 2019 

1 

Skutečnost 

Na konci října ve čtvrt na jedenáct večer leží na zádech na pohovce v hotelu v jednom městě ve středním Švédsku poměrně úspěšný spisovatel Franz J. Lunde.

Je oblečený, ale nemá na sobě kabát, sako a šátek – tyto součásti oděvu visí na háčcích na dveřích. Boty setřásl z nohou, leží na podlaze. Během posledních deseti minut pozoroval nepravidelnou vlhkou skvrnu na stropě, vzdáleně připomínající San Tiaho, jeden z kapverdských ostrovů, které navštívil. Usilovně přitom přemýšlel. Usilovně, ale klidně. Má to své důvody.

Pak, aniž zvedne hlavu z polštáře, se zhluboka nadechne, což vzdáleně připomene povzdech, a vytáhne z tenké aktovky, kterou má opřenou o pohovku, pero a blok. Poznámkový blok je zcela nový a vzdáleně připomíná mnoho jiných bloků, které se najdou všude po světě. Je černý a má tvrdé desky. Velikost A4. Lunde si nasadí hranaté brýle a pustí se do psaní.

Je to jediný účinný prostředek proti strachu. Přinejmenším v jeho případě tomu tak je.

*** 

Fikce: Autorovy poslední dny a smrt 

John Leander Franzén nebyl jen spisovatel. Byl také narcis, bezmála psychopat.

Prvně zmíněné, tedy psaní, bylo mezi čtenáři známým faktem, to druhé bylo, jak se tomu říká, poněkud skrývanou skutečností. On sám v to alespoň tajně doufal, ačkoli mohl mít podezření, že jeho bývalá žena, stejně jako jeden nebo dva jeho přátelé, této hořké pravdě – jak se také říká – přišli na kloub. Psychopat bylo navíc jedno z oněch moderních slov, která se používají tak často, až zcela ztrácejí význam.

Ale co na tom. Poté co JLF – takhle ho často titulovali a oslovovali lidé v užších i širších kruzích – dosáhl padesátky, patřila jak manželka, tak většina přátel do minulosti. Žil si v příjemné samotě v nepříliš velkém bytě z přelomu devatenáctého a dvacátého století, který byl plný knihoven a nacházel se na stockholmském Södermalmu, ve městě a ve čtvrti, v níž kdysi vyrůstal a kam se vrátil poté, co jeho spisovatelská práce dosáhla takové úrovně, že mohl po téměř dvou desetiletích zanechat pedagogického povolání na gymnáziu v Norrköpingu. Každému je asi jasné, že pro narcise/psychopata se lépe hodí povolání spisovatele, než aby stál za katedrou. Přirozeně.

Toho večera ale nepřemýšlel ani o svém povolání, ani o povaze. Bylo čtvrt na jedenáct, ležel na zádech v hotelovém pokoji v jednom městě ve středním Švédsku, a zatímco pozoroval vlhkou skvrnu na stropě – vzdáleně mu připomínala ostrov v Atlantiku, který pravděpodobně před řadou let navštívil –, snažil se vybavit si vzhled tamté ženy. Té, která mu položila otázku na samém konci vystoupení a která ho tím vyvedla z míry.

Nebyla malá a tmavovlasá? Domníval se, že tomu tak bylo, ale jistý si nebyl. Kolem padesáti? Snad, ale stejně tak jí mohlo být čtyřicet nebo šedesát. Hlas se blížil k altu, skoro by mohl patřit muži, byl neupřímně příjemný. Špatně, velmi špatně ladil s tím, co pronesl.

JLF se obvykle nenechával vyvést z rovnováhy, přinejmenším během jeho autorských čtení se mu to nestávalo. Mohl se opírat o více než patnáctiletou zkušenost, vystupoval už před nejméně stovkou takových skupin lidí, ať velkých nebo malých. Účastnil se Dnů knihy, hostoval na setkání čtenářů i na nenáročných akcích knihoven, které si předtím, než od nich dostal pozvání, neuměl ani umístit na mapě. Jako třeba dnes večer: Přátelé knihovny v Ravmossenu.

Proboha, kdo kdy slyšel o nějakém Ravmossenu? Ta obec je tak malá, že ho museli ubytovat v nedalekém městě. Hotelový pokoj je slušný, ale nic víc. John Leander Franzén přestal zkoumat skvrnu na stropě, sedl si, napil se průměrného španělského červeného vína, které dostal od organizátora setkání, a začal se svlékat.

V půlce toho ale nechal a zůstal sedět. S vlhkou ponožkou v ruce si zkoušel vzpomenout, co přesně mu ta žena řekla.

„Pane Franzéne, právě jsem dočetla knihu, v níž popisujete dokonale provedenou vraždu. Něco vám povím: měla jsem z toho pocit, že jste se jí dopustil vy sám. Co mi na to řeknete?“

*** 

Skutečnost 

Franz J. Lunde odkládá pero na noční stolek a pečlivě si přečte dvě strany, které napsal. Vytrhne je ze sešitu a vyhodí, anebo bude pokračovat? To je otázka.

Před pěti, ale možná jen třemi lety by bez dlouhého otálení zvolil koš, ale v současné době je situace jiná. Déle než dva roky nedostal žádný nosný nápad a kromě toho slíbil, že text dodá do Vánoc. Šedesát, sedmdesát stran, rozhodně ne víc než sto, půjde o menší dílo, mělo by vyjít v dubnu, kdy bude nakladatelství slavit jakési výročí. Měla by to tedy být novela. Buď nezvykle dlouhá novela, anebo nezvykle krátký román.

Takhle zní dohoda. Má zcela volné ruce, jeho nakladatelka Rachel Wernerová nasadila svůj typický úsměv sfingy a ujistila ho, že spisovatele Lundeho kalibru přece nebudou nijak svazovat. Ještě to tak! Pouta jsou pro začátečníky a diletanty, nikoli pro zavedené a významné spisovatele s početným okruhem čtenářů, jejichž díla se překládají tam i onde.

Polovina zálohy mu už byla vyplacena, zbytek přijde v době, kdy dodá text, který bude možné odeslat do tisku. Franz byl před pouhým týdnem s Rachel na obědě v baru Opera a ubezpečil ji, že je všechno na dobré cestě. Bez nejmenších problémů.

Fakt, že momentálně nemá z čeho brát, je jiný problém. Rozhodně ne takový, který se probírá s nakladatelem. Každopádně ne s takovým, jakým je Rachel Wernerová. Lunde zavře oči a zkouší si představit, jak by asi Rachel vypadala zcela nahá, ale nedaří se mu to. Raději si znovu přečte obě strany. Možná to přece jen není tak špatně napsané?

Neklidu se nicméně stále nemůže zbavit. Dojde si do minibaru pro další láhev, odzátkuje ji a nalije si. Pokud se přidrží spodní hranice, tedy šedesát stran, zbývá mu napsat už jen padesát osm. Do Vánoc zbývají v podstatě dva měsíce. Jedna stránka denně – to snad není takový problém, ne? Jestli se mu podaří příběh rozproudit, může se stát, že stránek bude nakonec sedmdesát nebo osmdesát. Takhle to chodí vždycky, je nutné překonat, že to jde zpočátku ztuha. Nebo ne? Tohle známe. Böll a Borges na tom jistě byli stejně. Napije se, znovu uchopí pero a pomyslí si: Co se týče bezprostředně následujících stránek, je to dost jednoduché. Musím vyjít z toho, co se odehrálo… podívá se na hodinky… před necelými dvěma hodinami.

Dokonce ani Ravmossen není nic jiného než ryzí pravda.

*** 

Autorovy poslední dny a smrt 

„Promiňte, můžete to prosím zopakovat?“ 

Žena mu vyhověla.

„Ve vaší knize, kterou jsem přečetla, je provedena dokonalá vražda… takhle se tomu říká. Měla jsem přitom dojem, že jste u toho byl. Je to tak?“

Napodruhé sice použila trochu pozměněnou formulaci, ale to je samozřejmě nepodstatné. Smysl sdělení byl jasný. Franzén si vzpomněl, že si před odpovědí důkladně odkašlal a pokusil se na ženu zaměřit. Odkašlání mu šlo dobře, zaměření o něco hůře, žena totiž zřejmě seděla vzadu a on neměl brýle. Nešlo o jeho rozmar, pouze o to, že na své čtenáře nerad viděl příliš zřetelně.

„Hrrmmm… Samozřejmě že ne. Co tím vlastně chcete naznačit?“

„Nic, jen se ptám. Opravdu jste…?“

Tady se do toho vložil moderátor. Muž s řídkými vlasy, asi sedmdesátník, jmenoval se Axelryd nebo podobně. Měl na sobě starý žlutavý manšestrový oblek, kromě asi minutu dlouhého představování se nijak neprojevil. Franzén si jako obvykle řídil besedu sám. Trvala skoro hodinu – i to bylo obvyklé a předem domluvené.

„Milí přátelé, děkuji vám, že jste přišli… A obzvláště děkuji našemu váženému hostu, Johnu Leanderu Franzénovi, který nám dovolil nahlédnout do specifického… světa spisovatele. Myslím, že bychom ho měli odměnit bouřlivým potleskem!“

Bouřlivý potlesk vypadá jinak, pomyslel si John Leander Franzén a zadíval se na své ponožky. Ale ten by byl sotva proveditelný: v místnosti bylo vydýcháno, a ačkoli byla jistě plná do posledního místa, posluchačů v ní mohlo být nanejvýš sedmdesát. Jako vždy je většinou tvořily ženy po přechodu. Ano, ty jsou nositelkami kultury, ale jsou také příliš bezkrevné na to, aby dokázaly spustit potlesk, jenž by se dal označit slovem bouřlivý.

Prodal a podepsal dvacet dva knih. Jednu si možná koupila i tazatelka, těžko říct. Dvaadvacet je slušný počet s ohledem na to, že žádný z titulů nebyl nový. Knihkupkyně, vysoká žena s tmavými vlasy a mírným přízvukem, pravděpodobně slovanským, byla spokojená. Nafotila si s ním selfie a objala ho. Franzénovi se zdálo, že silněji, než to vyžadovala situace.

Ano, ten přízvuk byl určitě slovanský.

John Leander Franzén nyní dopil zbytek vína a provedl večerní toaletu. Spodky i ponožky zahodil do koše. Zalezl si pod přikrývku, zhasl a konstatoval, že ho po víně pálí žáha a že ona otázka mu stále nejde z hlavy.

Během zpáteční cesty z Ravmossenu do hotelu si na ni totiž znovu vzpomněl.

„Ta otázka, co vám na konci položila ta paní, byla zvláštní.“ Řidič byl drobný a shrbený. Trochu se podobal myši, a kdyby nemluvil smålandským dialektem, připomínal by Humpreyho Bogarta. Franzén si nejdřív myslel, že tak mluví žertem, ale to byl špatný odhad.

„Vy ji znáte?“

„Ne. Z Ravmossenu každopádně není.“

John Leander Franzén na to jen přikývl. Zalitoval, že si nesedl dozadu a neoznámil řidiči, že si přeje mít klid. Ale takhle to je: všeobecně se očekává, že psychopati jsou příjemní, když se k tomu naskytne příležitost. Ten požadavek bývá možná nevyslovený, ale i tak… Moje persona, pomyslel si John Leander Franzén, aniž chápal, proč ho napadl zrovna tenhle výraz.

„Byla impertinentní.“

Nečekané slovo. Zdálo se, že řidič mu je potřebuje vysvětlit.

„Stejně tak bych mohl říct drzá.“

„Já vím, co to znamená.“

„Jako byste snad…“

Muž větu nedokončil a Franzén se rozhodl, že už bude mlčet. Vytáhl mobil a chvíli předstíral, že si čte důležité e-maily. Večer mu přitom přišel jediný, z jakéhosi horského hotelu, kam ho zvali na oslavu Vánoc. Mezi skřítky, trolly, jiskřivým sněhem a bůhví čím ještě. Každopádně se snažil mít mobil skloněný tak, aby Humphrey Bogart neviděl na displej. Po pěti minutách mlčení se rozpršelo. Práce stěračů za moc nestála a Johnu Leanderu Franzénovi blesklo hlavou, že tohle je možná jeho poslední jízda, poslední minuty jeho života. Takové myšlenky ho občas napadaly. Jednoho dne budou jistě zcela na místě.

Ale ne tentokrát. Do hotelu přijeli bez úhony.

„Díky za zajímavej večer,“ řekl Humphrey a podržel mu dveře. „S placením si nedělejte starost, to je už vyřízený. Budou vám počítat jen útratu v minibaru.“

Småland, pomyslel si John Leander Franzén a spěchal pod střechu. Teď jsem ale někde severněji, ne? Někde u Askersundu nebo tak?

Povzdechl si. Otočil se v posteli na bok a pochopil, že hned tak neusne. Ulicí projelo silné americké auto, z něhož se velmi hlasitě ozývala píseň Chucka Berryho, a vedle kdosi spláchl na toaletě.

*** 

Skutečnost 

Franz J. Lunde odloží pero na noční stolek a přečte si, co napsal. Americké auto se vrací, ovšem přijíždí z jiného směru. You never can tell, vzpomene si Lunde náhle. Tak se ta písnička jmenuje. Počká, až hudba zcela odezní, a pak se zkusí soustředit. Nepřiblížil se v tom, co právě napsal, až příliš skutečnosti? Až příliš blízko sobě? Vždycky měl problém s autobiografiemi, s těmi těžkými špalky, jež se vznášejí v kalužích a v moři sebevzhlíživých banalit. Chlubí se svými známostmi a falešně podanými vzpomínkami. Spisovatel může načerpat hmotu pro velké romány jen a pouze ve své spíži. A přestože on teď nemá v úmyslu napsat víc než nějakých šedesát nebo sedmdesát stran, vyprávění si musí – ať už je v něm spisovatel osobně přítomen nebo ne – zachovat určitou úroveň. Tohle je nad slunce jasnější.

Přečetl si to celé ještě jednou a usoudil, že tomu tak je. Zachovává si to úroveň. Vzhledem k citlivosti obsahu by měl ale dál psát obezřetně. Co nejvíc toho zamaskovat, balancovat na tenkém ostří mezi pravdou a mystifikací. Když pak zhasne mizernou lampičku a otočí si polštář, může minimálně konstatovat, že zvládl napsat pět stran. Když to zaokrouhlím, je to jedna dvanáctina, pomyslí si. Daří se to. Poté usne spokojen se světem i sám se sebou. Téměř okamžitě se mu začne zdát o ženě bez tváře, jež sedí vzadu, za rozostřenou skupinou lidí.

2 

Skutečnost 

Vlak má půlhodinové zpoždění. Když Lunde konečně usedne na své místo ve voze první třídy, bleskne mu hlavou, že návštěvu své matky zruší. Jestli po cestě do Stockholmu naberou další zpoždění, jak se to obvykle stává, nedostane se k ní včas. Návštěvní hodiny jsou od tří do pěti odpoledne, o víkendech i o něco delší. Setkat se s ní jen na několik minut nemá smysl. Matka ho pravděpodobně nebude schopná identifikovat, a kdyby se to přece jen podařilo, určitě se rozzlobí a znervózní z toho, že syn ji bude muset tak brzo opustit. Jeho výčitky svědomí ale návštěva zmírňuje, což je ostatně hlavním důvodem, proč za matkou jezdí. Uvědomuje si, že je to primitivní, na věci to však nic nemění.

Jezdívá za ní minimálně jednou týdně, někdy se na chvíli staví i v neděli. Od doby, kdy začala být zmatená, uběhly čtyři roky, od chvíle, kdy se ocitla v domově v Nace, tři. Ne, pomyslí si Franz J. Lunde, opravdu si nemám co vyčítat. Tohle její poslední bydlení není laciné, jsem dobrý syn, který stále ctí svou matku a váží si jí, přestože ona si to nezaslouží a během zmatených rozhovorů s ní se mi nedostává jediného slova vděku.

S Linneou, jeho o pět let mladší sestrou, je to jiné. Bývala krásná a kroužil kolem ní houf nápadníků. Vybrala si muže z Luleå, otěhotněla, to jí ještě nebylo ani jednadvacet, a přestěhovala se na sever. Tam potratila, vyměnila muže za jiného a časem s ním měla čtyři děti. Matku nenavštěvuje. Vymlouvá se, že je to moc daleko, cesta do Stockholmu by jí zabrala nejméně dva dny. Člověku, který má náctileté děti, zaměstnání a psy, na to prostě nezbývá čas.

Zdeptaná, takhle to o sobě říká. Setkání s ní mě totálně deptají. Ty jsi byl vždycky její synáček, na mně jí nezáleželo. Sakra, podle mě už ani neví, že má dceru!

Vlak se zastaví v polovině trasy v jehličnatém lese. Zazní hlášení, že čeká na signál. Franz J. Lunde vytáhne svůj černý sešit a propisovačky. Vypadá to, že bude mít dost času, aby pokračoval v psaní. Napadne ho, že se od fiktivního Johna Leandera Franzéna liší v minimálně jednom: není narcis ani psychopat. Takhle ustrojený jedinec přece nejezdí několikrát měsíčně za svou bezmocnou matkou. Takový člověk nemiluje svou sestru navzdory tomu, že ta si jeho lásku nezaslouží.

Takhle to je.

*** 

Autorovy poslední dny a smrt 

Když John Leander Franzén vyšel následujícího odpoledne ze svého bytu nedaleko náměstí Mosebacke, s úlevou si vydechl. Můj hrad, pomyslel si. Moje obrana proti světu plnému hlupáků a pitomých ignorantů. Věděl, o čem mluví, s jedním takovým člověkem prožil sedm let. Sedm ztracených let. Ale ona je teď pryč.

Pryč je toho hodně. Zbavil se odpadků ve svém životě, ale ryzí jádro zůstalo a to je důležité. Čím víc ubylo odpadu a zbytečných rozhovorů, tím zřetelněji se to podstatné obnažilo. Obyčejní lidé to nemohou chápat a John Leander Franzén se už dávno přestal snažit je poučovat. Nemá k tomu důvod.

Ale možná by to za tu námahu stálo, kdyby se přece jen našlo pár takových, kteří mají – možná mají, měl by dodat – schopnost porozumět. Pochopit, že se člověk může stát pánem svého života. Že mentalita otroka není jedinou cestou… ano, v takovém případě by mohli tihle šťastlivci najít potřebnou potravu v jeho knihách. Stačí jen vynaložit trochu námahy.

Dopřál si dlouhou horkou sprchu, onanoval a zavolal Börjemu.

„Nesejdeme se za hodinu u Řeka, co říkáš?“ Börje odpověděl, že je to skvělý nápad.

„Je ti jasné, co to znamená?“

Právě dojedli biftek a vypili láhev vína Boutari. Franzén objednal další. Börje Fager neurčitě přikývl a zadíval se na něj přes své umaštěné brýle. Uvědomil si, že jsou špinavé, sundal si je a otřel kravatou. Kostkovaná kravata, kostkovaná košile. Jen s různou velikostí a barvou kostiček. Když se Börje na tento večer oblékal, pomyslel si John Leander Franzén, zřejmě si nevzal brýle. Anebo doma nemá zrcadla.

Zato má vždycky kravatu. Börje Fager se drží stylu a tradice. Fištrónu a vkusu, jak sám občas s oblibou tvrdí. Znají se od školních let. John Leander Franzén si o svém příteli občas pomyslí, že je mu věrný jako pes. Možná mu to během jejich dlouhého přátelství řekl, když byl v podroušeném stavu, ale Börje si to nevykládal zle. Před čtyřiceti lety si našel na asfaltovém školním dvoře místo pod křídly svého většího a silnějšího přítele a takhle je tomu od té doby dosud. Franzén a Fager. V tomhle pořadí. Komu není shůry dáno, těžko se v životě prosadí.

„Takhle to řekla,“ upřesnil John Leander.

„Ano, jistě…“ odpověděl Börje a brýle si opět nasadil.

„To není dobré. I když…“

„I když co?“

„Třeba to byl jenom takový výstřel do tmy. Chci říct: ten román je opravdu vynikající. Píšeš tak dobře, že člověk věří, že je to pravda.“

Franzén se nemohl ubránit tomu, aby se nadmul pýchou, třebaže slova chvály vyšla z Börjeho úst. Chvíli mlčel a přemýšlel.

„Je to silná stránka tvého psaní,“ pokračoval Börje.

„Jedna z mnoha… Umíš nás čtenáře vtáhnout.“

Nic nechápe, pomyslel si Franzén. Panebože, on vůbec nic nechápe!

Anebo jen hraje divadýlko. Vždyť do toho byl zapojený do nejvyšší možné míry. Vážně nechápe, jakou sehrál roli? Od té doby uběhlo sedm let. Kniha vyšla před pěti lety. Zmizení sestřičky. John Leander Franzén si vzpomíná, že si pohrával s možností uvést na titulní list podtitul „Podle skutečných událostí“, ale naštěstí měl tolik rozumu, že to neudělal. Tím by pokoušel osud.

Ano, je pravda, že odvážnému štěstí přeje, ale přesto jsou tu určité hranice.

Román měl tehdy dobré recenze. Získal dvě ceny, jednu doma a druhou v zahraničí, v Polsku. Určitě by mu ji nedali, kdyby nesouhlasil s tím, že zavítá na jejich knižní festival ve Vratislavi nebo Poznani, už si nevzpomíná, ve kterém z těchto měst to bylo.

Nikdo si té souvislosti nevšiml. Nikdo si nespojil zápletku Sestřičky, o níž mluvil jako o románu, s tím, co se přihodilo dva roky předtím jeho manželce.

Až nyní. Až teď, kdy mu předchozího dne tamta žena položila… jakže to říkal ten řidič podobný myši? … impertinentní otázku.

„Na co myslíš?“ zeptal se Börje Fager. „Nějaká nová žena na obzoru?“

„Ne, hergot!“ vyhrkl John Leander Franzén tak nahlas, až ho to samotného překvapilo, a hosté u sousedního stolu k němu otočili hlavu. „Naopak… ano. Přesně tak… naopak.“

„Tak teď ti moc nerozumím,“ přiznal Fager.

Není na obzoru, pomyslel si Franzén. Spíš ji mám na krku.

Tento rozdíl se mu zdál ale příliš sofistikovaný, než aby jím plýtval před kostkovaným Börjem, a tak neodpověděl a raději se napil řeckého červeného.

*** 

Skutečnost 

Vlak přijede do Västeråsu a zastaví. Franz J. Lunde se s povzdechem podívá na hodinky a uloží si psací potřeby do aktovky. Je půl druhé. Jestli se do deseti minut znovu nerozjedeme, tak návštěvu u drahé máti zruším, pomyslí si. Jednoho dne umřu ve stojícím vlaku.

Přiklopýtá k němu korpulentní žena s dotazem, jestli je místo vedle něj volné. On jí odpoví, že manželka si jen odskočila a co nevidět se vrátí. Paní mu na půl úst poděkuje a odkráčí.

Franz J. Lunde si zkouší představit, že Marie-Louise je skutečně na toaletě na druhém konci vagonu, ať už tam dělá cokoli, například si pudruje nos, a že se brzy vrátí a usedne vedle něho. Má téměř před očima její postavu, blond vlasy, vztyčenou hlavu i její lhostejné oči. Ty byly lhostejné, zvlášť když hleděly na něho, a to zvláště v posledních letech (čtrnácti z patnácti). Jistě, kdysi v nich mívala žár, ale to je už hodně dávno; bylo to v době, kdy se potkali v hotelu na Krétě a on vzplál.

Opravdu to takhle bylo? pomyslí si a podívá se přes špinavé okno na malého šedivého ptáčka, který patří sem, do Västeråsu. Skutečně šlo o náhlé milostné vzplanutí? Byl jsem bláznivě zamilovaný?

Nejspíš ano, konstatuje zachmuřeně. Místo na ptáčka se zadívá na dva lidi. Kouří, mají na sobě křiklavé tepláky a kroksy a s nahrbenými zády se šourají po nástupišti. Kdybych měl dost rozumu, nikdy by k tomu nedošlo.

Přes to všechno z toho vzešlo něco, co má trvalou hodnotu.

Viktoria. Jeho úžasná dcera. Teď je jí sedmadvacet a odstěhovala se až do Švýcarska, do italské části, kde žije v malé alpské vesničce se svým protějškem tmavé pleti. Tím je rovněž žena. Takhle to zkrátka je, o tempora, o mores.

Franze J. Lundeho občas napadne, že krásná a dobrá Viktoria je smyslem jeho života.

O mrtvých jen dobře. Platí to i o jeho náhle zesnulé ženě. Její lhostejné oči jednou provždy vyhasly. Nemá smysl, aby si tady, ve stojícím vlaku v druhém nejošklivějším švédském městě (jak se někde dočetl), snažil vyvolat z herbáře paměti Marii-Louise Rinckenströmovou. Nikdy nepřijala jeho jméno, ani o tom neuvažovala. Bylo to neobyčejně nepovedené manželství. Let bygones be bygones.

Co když jen tak zmizela? V tomto bodu si nikdy neuměl odpovědět.

Znovu si povzdechne, zavře oči a raději se pokusí probudit Johna Leandera Franzéna. Chvíli to sice trvá, ale nakonec se mu to podaří.

*** 

Autorovy poslední dny a smrt 

John Leander Franzén se na sebe v koupelně zadíval do zrcadla. Kdybych nevěděl, že je mi dvaapadesát, tipoval bych si pětapadesát, pomyslel si. Nebo šedesát?

Běžící léta svým způsobem prozrazovala pokožka. Přestože byl opálený (na konci září strávil týden na Fuerteventuře), zdálo se mu, že má šedivý nádech. Byla slabá a suchá. Vlasy, které dřív míval husté a hnědé, vypadaly zplihle a mrtvě. I ty byly většinou šedivé. Na nejlepších místech měly špinavě blonďatý odstín.

Oči měl vodnaté, upřeně hledící. Rty popraskané, nos jako by mu povyrostl.

Poté co od zrcadla poodstoupil asi metr, konstatoval, že to hned vypadá lépe. Otočil stmívačem a trochu ztlumil osvětlení. Ještě lepší.

Nejlíp vypadám za soumraku, pomyslel si. Večer u barového pultu. V ložnici, kde hoří jediná čajová svíčka. Na takových místech jsem to já podle svých představ. Denní světlo je strašlivě přeceňovaný fenomén.

Povzdechl si a v ten moment ho začala pálit žáha. Tu sklenici ginu jsem už neměl pít, pomyslel si, jenomže Börje nedal jinak. Na závěr večeře se prý má vypít sklenka čisté kořalky kvůli dobrému trávení; jenže v případě Johna Leandera Franzéna to takhle nikdy nefungovalo.

Hanba tomu, kdo hází flintu do žita. Těžko na cvičišti – lehko na bojišti.

Z koupelny přešel do pracovny a usedl k psacímu stolu, který pocházel z Anglie. Byl vyrobený z tmavého dubového dřeva, intarzovaný, zakoupený v aukční síni Bukowski a přes dvě stě let starý. Vytáhl diář a začal v něm listovat. Ověřil si, že si to pamatuje správně: ano, do Vánoc má domluvených pět vystoupení. Navzdory tomu, že už dva roky nic nenapsal. Lidi si mě považují a touží po mně, pomyslel si. Umím psát i mluvit, tohle není dáno všem.

Zívl tak silně, až mu zapraskaly čelisti, vložil do přehrávače Bachovy violoncellové suity (v každé místnosti včetně kuchyně byly zabudované reproduktory) a vlezl si do postele.

Lidi si mě považují a touží po mně. Pro jistotu si to znovu připomněl. Pak vypustil ducha a usnul.

3 

Skutečnost 

Franz J. Lunde se dívá na svou matku.

Ta sedí v houpacím křesle a prohlíží si své ruce. Není jasné, jestli si vůbec uvědomuje, že její syn vešel do pokoje. Z návštěvní doby zbývá ještě skoro hodina. Vlak jel poslední kilometry před Stockholmem rychleji, Franz J. Lunde si pak vzal taxi z hlavního nádraží a teď sedí tady. Čeká, až matka zvedne oči, a mezitím se rozhlíží po pokoji, který dobře zná. Snahou domova je, aby si klienti zařídili pokoje tak trochu po svém. Aby si sem přinesli něco svého: stůl, dvě židle, obraz, tkaný kobereček… aby nit pojící je s jejich bývalým životem nebyla přestřižena příliš brutálním způsobem. Matka tuto snahu nikdy neocenila a jediné, co si při stěhování přivezla – přestože z Franzovy iniciativy –, bylo houpací křeslo, v němž právě sedí, a také kuchyňská výšivka, která visí nad postelí. Franze vždycky popudí nápis na ní. Nejinak je tomu i dnes.

Žij svůj život ve skromnosti, vše přec není samozřejmostí.

Zprohýbaná světle červená písmena na světlém, vybledlém žlutém pozadí. Látka je sepraná, výšivku zřejmě pletla jeho prababička. Vlastně vyšívala nebo jak se tomu říká. V tom případě pochází z konce devatenáctého století. Stejně tak dobře ji ale mohl někdo koupit v aukci, v níž se rozprodával majetek po nějakém zesnulém sedlákovi. Matka odjakživa ráda všechno vylepšovala a zkrášlovala. Kdo by jí to mohl vyčítat?

Citlivá ovšem nebyla nikdy, což platí zvláště pro období, kdy ztratila kontakt s okolním světem. Franz si povzdechne a v duchu si položí otázku, proč tady vůbec sedí. Ta se mu stále vrací a on nachází nejlepší odpověď v katolictví. Svými návštěvami u mámy se zpovídá. Hříchy, o jejichž odpuštění prosí, jsou víceméně zjevné, ale to s jeho matkou nijak nesouvisí. Takhle to ale jistě mají i skuteční katolíci. Primitivní rovnice, to je herní plán nejednoho náboženství. Jak už zaznělo: přijít do tohoto vyčpělého prostoru s novými myšlenkami je nemožné.

„Nemysli si, že to nechápu.“

„Co…?“

Franz J. Lunde sebou trhne. Zjistí, že matka se na něj dívá.

„Chápu to moc dobře.“

Franz netuší, co matka chápe. Možná si ho s někým spletla. Se svým zesnulým manželem například, s jeho otcem, Larsem-Lennartem. Nebo se svým starším bratrem, Franzovým strýcem Ernstem, který stále žije a matka s ním má celý život složité vztahy. Ernst má nejméně osm dětí a je už víc než půl století usazený v Salt Lake City. Mnozí jsou přesvědčeni o tom, že je mormon. Snad má i víc žen, tak praví další fáma, kterou Franz slýchá, co pamatuje. Matka si ho s Ernstem spletla už několikrát předtím.

Franzovi je to vlastně jedno. Jeho matka má zlost na většinu lidí. Jednou ho považovala za Viktorii, za jeho jedinou a milovanou dceru, tedy za svou vnučku, k níž si ovšem nikdy nedokázala najít cestu. Tehdy už toho měl Franz dost. Osopil se na ni, aby držela klapačku, a odešel.

„Co chápeš, mami?“

„Neříkej mi mami. Mámy mají malé děti, dospělí muži mají matky.“

„Jistě, milá matko.“

„Milá matko… Tak začínal můj dopis… Jak že se jmenovaly?“

„Kdo?“

„Kdo asi? Ty, co to zpívaly.“

„Nebyly to Dívky z Göinge?“

„Samozřejmě, vždyť to říkám!“

„Hm… taky jsi říkala, že něco chápeš…“

„A co má být?“

„Co chápeš?“

Matka se předkloní a stále se mu dívá do očí. Jako by ho probodávala pohledem.

„Chápu, proč tě opustila.“

„Marie-Louise?“

„Ano, Marie-Louise. Měl jsi snad víc manželek, co tě opustily?“

Dneska jí to myslí, až se divím, pomyslí si Franz. Poznává mě a ví, jak se jmenovala moje žena.

„Mami, Marie-Louise je po smrti. Umřela, neopustila mě.“

Možná ale jen zmizela. Tuto úvahu ovšem Franz nevysloví.

„To moc dobře vím. Nejdřív tě opustila a pak umřela. A neříkej mi mami. Mámy mají malé děti.“

„Jistěže, matko.“ Matka pohodí hlavou.

„To je jasné, že tě opustila. Už to nemohla dál vydržet.“ Franz raději neodpoví.

„Odjakživa jsi byl zmetek. Tvoje sestra, to je jiná. Ta za mnou aspoň jezdí!“

„Ale…“

„Chodí sem skoro denně. A ty tu nikdy nejsi.“

Co to sakra je? pomyslí si Franz. Proč tady sedím a nechám na sebe kydat tu špínu? Co se v té její pomatené hlavě děje? Marie-Louise nebyla na tapetě už dlouho, jejich mizerné manželství a její případná smrt, ale že matka teď mluví o své snaše na synův účet, to je dost nemilé překvapení. Také velebí jeho sestru, která pro ni nehnula ani prstem. Ne, člověk má určité meze toho, co může snést. Ovládne ho zcela oprávněná zlost a prudce vstane.

„Milá matko, už mě budeš muset omluvit. Mám důležitou schůzku.“

„Nikdy nemáš čas…“

„Až se tu ukáže Linnea, tak ji ode mě pozdravuj. Už jsem ji dlouho neviděl. Ale jsem rád, že se o tebe tolik zajímá a tak často sem za tebou chodí!“

Zbytečná ironie. Matka se zatváří, jako by mu chtěla plivnout do obličeje.

„Jen běž, na mě neber ohled…“

„Sbohem, matko!“

Franz se otočí na podpatku a odejde z pokoje. Pěvecké trio Dívky z Göinge… za tímhle momentem z minulosti může něco být. Nejen za ním.

*** 

Autorovy poslední dny a smrt 

John Leander Franzén strávil tři dny ve své pracovně, z níž částečně viděl na Kastellholmen a na Gröna Lund, přitom nenapsal jediný řádek. Čtvrtého dne dopoledne se nicméně donutil k práci a stvořil následující krásnou větu:

Ten, kdo v noci vyjde ze svého domova a vydá se přímo na východ, dříve nebo později natrefí na jiného člověka.

Přečetl si ji nahlas, nahrál ji na maličký diktafon, který si koupil během jedné cesty do Itálie. Poslechl si nahrávku, nelíbila se mu stavba věty, zkusil ji změnit, znovu si ji poslechl a teprve při pátém poslechu byl spokojený. Krátký zvukový soubor pak přesunul do svého počítače, kde už měl uloženou stovku podobně duchaplných sentencí. Poté se rozhodl, že si zajde na oběd.

V plánu měl napsat veletucet. Sto čtyřiačtyřicet pregnantních vět, které by měly být shrnutím jeho spisovatelské tvorby a také dvou a půl tisíce let estetického humanismu. To označení se mu líbilo: estetický humanismus. Zamlouvala se mu také představa, že se tato tenká knížka s modro-šedou vazbou stane povinnou školní četbou pro gymnazisty nejen doma ve Švédsku, ale i na kontinentu. Už viděl, jak ji osobně načte, půjde o milník mluveného slova. Vybrané části bude vysílat rozhlas při důležitých dějinných událostech. Na silvestra, těsně před půlnocí. Při královských svatbách. Při vypuknutí války. A tak dále.

Přešel ve větru Zdymadlo, které se opravuje už bůhvíkolik let, a pokračoval do Starého města. Ulicí Österlånggatan došel do restaurace Tradition. Dám si bramborák, pomyslel si zachmuřeně. Anebo klobásu s dušeným bramborem s koprem. Velké pivo. Poctivé domácí jídlo pro skutečného spisovatele.

*** 

Skutečnost 

Namyšlený blb, pomyslí si Franz J. Lunde a zavře sešit. Macho a narcis. Ale to se krásně hodí, svým způsobem to bude román o zkáze. Dám mu co proto. Mám už třináct stran.

Ta klobáska by ale nebyl tak špatný nápad!

Dvě hodiny psal Pod kaštanem, ve své oblíbené restauraci na Brända tomten. Vypil čtyři nebo pět šálků kávy a na dálku (ale nikoli ve zlém) se pozdravil se čtyřmi nebo pěti známými, kteří rovněž tak či onak píšou. Všem došlo, že pracuje, a nesnažili se ho oslovit. Jeho integrita je respektována. Aby ne!

Do Tradition už to bohužel nestihne. Spokojí se tedy se sendvičem ve svém prostém dva plus jedna v ulici Prästgatan a poté se odebere na hlavní nádraží. Čeká ho setkání se čtenáři v městské knihovně ve Västeråsu. Všechno má svůj čas.

4 

Autorovy poslední dny a smrt 

Byla tam zase.

Když John Leander Franzén uslyšel její otázku a její hlas, jako by se s ním něco stalo. Možná šlo o zkrat v několika synapsích v mozku. Na okamžik měl dojem, že omdlí. Že se před očima téměř sedmdesátihlavé skupiny posluchačů v městské knihovně ve Västeråsu skácí na podlahu.

Ale zvládl to. Oběma rukama se přidržel prostého řečnického pultíku a po několika vteřinách se jeho okolí začalo stabilizovat. Podali mu sklenici vody, dvakrát se zhluboka napil. Šátral v náprsní kapse, zjistil ovšem, že si brýle nechal v aktovce.

„Pane Franzéne, v jedné ze svých knih popisujete dokonalou vraždu. Při četbě jsem měla pocit, že jste ji sám provedl. Bylo by zajímavé poslechnout si váš komentář.“ Přesně takhle to formulovala. Sice trochu jinými slovy než v Ravmossenu, obsah byl nicméně stejný a nepochybně to byla tatáž žena. Seděla vzadu, při položení otázky nepovstala, pořadatel k ní nestihl přijít s mikrofonem. Toho ale nebylo třeba, její hlas byl znělý a zřetelný, přesně jako minule. Krásný a jasný alt. Nemůže to být herečka?

Pak zřejmě následovalo několikavteřinové ticho, to ale John Leander Franzén mohl těžko posoudit, když právě o vlásek unikl ztrátě vědomí. Pořadatel mu navíc nikterak nepomohl. Z té šlamastyky se musel dostat sám.

„Omlouvám se, to byl atak hypoglykémie. Ne… žádný komentář vám k tomu nepovím… Pouze to, že jde o nedorozumění. Děkuji vám za pozornost. Děkuji.“

Kytice a knížka o regionální historii. Třináct spěšných autogramů, poděkování a rozloučení. Když pak John Leander Franzén vyšel z knihovny, po padesáti metrech chůze v šikmo padajícím dešti zjistil, že nejde na nádraží, ale že kráčí zcela špatným směrem. Zastavil se a pocítil, že asi bude zvracet. Naštěstí měl možnost zaběhnout za keř a dostal ze sebe většinu toho, co během dne snědl. Například dobře rozkousanou klobásu. S dušenými brambory; i ty byly dobře rozkousané.

O půl hodiny později seděl ve vlaku a toužil po velké whisky single malt. Sakra, co se to tady děje? ptal se v duchu.

*** 

Skutečnost 

Stejnou otázku si klade i Franz J. Lunde. Sedí de facto ve stejném vlaku, nezvracel, ovšem ve všem ostatním se jeho večerní prožitky i stav shodují s jeho alter egem.

Čte si, co právě napsal. Můžu takhle pokračovat? přemítá. Jak tohle skončí?

Zdá se mu, jako by od své fiktivní postavy, psychopata a narcise Franzéna, náhle ztratil odstup. Nedojde každému, i nepříliš chápavému čtenáři, že píše sám o sobě? Že tahle hloupá knížka není nic jiného než mizerně maskovaná autobiografie? Krouží kolem prázdného prostoru, jenž je v podstatě černou dírou.

Možná ale není. Právě teď, když vlak zvolna brzdí před stanicí v Bålstě, to Lunde neumí posoudit. Ono to ani není podstatné, důležitá je ta zatracená ženská, která v sobě našla dvakrát v průběhu jednoho týdne tolik drzosti, že mu položila tu svou impertinentní otázku. Vlastně ho svým způsobem obvinila z vraždy.

Krucinál! kleje v duchu Franz J. Lunde. Má zlost, že ji ani tentokrát neviděl. Nemyslel na to, aby si brýle uložil do náprsní kapsy. Nebo si je měl nechat na nose. Svého zvyku, že čtenáře nechce vidět příliš zřetelně, se odteď bude muset zcela vzdát.

Odteď? Do budoucna? Ano, v Lundem sílí pocit, že se té osoby hned tak nezbaví.

Co je zač? Co je hergotfix zač?!

A proč se objevila zrovna teď, během tohoto temného a deštivého podzimu? Ta kniha přece vyšla před dvěma a půl roky. Navíc předtím… Ne, tyhle úvahy nikam nevedou. Co se stalo, stalo se. Franz J. Lunde vidí, že se dostal do slepé uličky.

Není zcela jasné, jak poslední větu myslí, ale říká si, že až přijde domů a dá si sklenici whisky Laphroaig, bude mít v hlavě zase pořádek. Něco se děje a on potřebuje plán.

Jednoduše řečeno.

Snad by si měl také zkusit zrekonstruovat, co se stalo. Komplexně a se všemi detaily: průběh všech událostí a jejich následky. Rozhovor v kavárně, losování a rozhodnutí. Zavzpomínat a podat to jinak.

Obléct všechny ty staré události do vylhaných slov. Na to jediné mu stačí schopnosti.

Nebo ne? Neměl by to raději nechat být?

*** 

Autorovy poslední dny a smrt 

Po návratu domů do svého hradu na Södermalmu si John Leander Franzén nalil necelý decilitr whisky s trochou vody a zabořil se do děložního křesla, jehož označení si vypůjčil od jednoho francouzského spisovatele; malí spisovatelé si půjčují, velcí kradou. Křeslo ho obklopilo a on se v myšlenkách vrátil o deset let zpět. Byl k tomu podle všeho důvod.

Göteborg. Knižní veletrh. Noc z pátku na sobotu. Víceméně izolovaný kout v přízemí hotelu Gothia. Zůstal tam sedět jen s jistým starým básníkem, skupinka opilých druhořadých spisovatelů obou pohlaví se chvíli předtím vytratila. Zřejmě bylo těsně před druhou hodinou. Před oběma stálo na stole poslední pivo.

Básník byl zanedbaný a zahořklý. Ošuntělý, opilý a vetchý, na tváři měl bradavici (na kterou se člověk chtě nechtě musel pořád dívat), stále se zbytky schopnosti udržet myšlenku. Ta se netýkala jí, bradavice, nýbrž básníka.

Franzén se nacházel v přibližně stejném stavu, měl ovšem hladké tváře a nebyl zahořklý. Krucinál, je přece úspěšný! Píše romány, které se čtou!

Tohle bylo téma jejich rozhovoru, přinejmenším básníkovo.

„Napsal jsem šestnáct sbírek,“ mumlal poeta nespokojeně. „Žádný se neprodalo víc než pět set kusů. Poslední jen dvě stě. A teď na tý večeři s nakladateli jsem seděl… škyt! pardon! … vedle nový královny detektivek. Odbarvená blondýna s velkýma prsama, osmadvacet let. Její první knížky se prodalo víc než šedesát tisíc kusů! Vázaných! Co mi na to řekneš?“

„Na zdraví!“ odpověděl John Leander Franzén. „Kultura jde v tomhle Slzavým údolí do kopru.“

„Lidi jsou hlupáci,“ pronesl básník inspirovaně a říhl.

„Hlavně ti, co čtou knihy.“

„Možná s výjimkou několika stovek, co čtou poezii…?“ navrhl Franzén.

„Udeřil jsi hřebík na hlavičku,“ shrnul nespokojený poeta. „I když poezii si kupujou většinou básníci. I mezi nima se najde dost pitomců.“

„Vážně?“ řekl Franzén. „Když se tak nad tím zamyslím, je to opravdu hrozný.“

„Proto se teď chystám napsat detektivku!“

„Cože?“

„Kriminální román… Dřív než zhebnu. Jde mi jen o to ukázat těm pitomcům, že… že…“

Nakonec tedy přece jen ztratil nit, vzpomněl si John Leander Franzén. Přišlo mu zvláštní, že si něco tak nepodstatného pamatuje i po tolika letech. Navzdory opilosti a pozdní hodině se mu tento rozhovor vryl do paměti – anebo tam, kam se takové staré plkání ukládá.

„Dostal jsi nějaký dobrý nápad nebo co?“ zeptal se tehdy básníka poté, co chvíli mlčel a napil se piva. Jeho stesky ani plány ho zas tak moc nezajímaly, spíš mu na jazyk nepřišlo nic lepšího.

„To si piš. Dokonalý zločin. Víceméně.“

Prokristapána, pomyslel si John Leander Franzén. Ty starej samolibej pisálku! Řekl ale jen:

„Vážně? To zní hodně zajímavě.“

Básník si důkladně odkašlal, v kluzkém křesle se trochu napřímil a zadíval se mu zhluboka do očí. Jako by si ho měřil pohledem, který v tu chvíli náhle získal střízlivou ostrost. Těžko říct, jak k takové proměně mohlo dojít, ale bylo to skutečně tak. Rozhodující okamžik. Tohle Franzénovi blesklo hlavou, když tato nedlouhá chvíle probíhala.

Básník pak začal vyprávět.

O dokonalém zločinu. O tom, který bude spáchán v jeho debutu na poli kriminálních románů.

A nebylo to tak špatné, jak se zpočátku mohlo zdát.

*** 

Skutečnost 

Franz J. Lunde si čte poslední tři strany.

Je to dobře promyšlené, pomyslí si. Místo plánované whisky vypil černý čaj, to možná sehrálo určitou roli. Ošuntělý básník je napůl fiktivní, stejně tak Göteborg, hotel Gothia i knižní veletrh. Uvedený přibližný časový údaj není podstatný. Kdyby se nějaký čmuchal pokusil vyznat v davu spisovatelů, novinářů a dalších lidí, ve změti kulturního života zahaleného do oparu alkoholu, jeho snaha by se nedala označit jinak než jako marná. Nikdo nemůže ručit za to, kdo s kým mluvil, kdo koho viděl s někým hovořit nebo co snad mohlo být řečeno – zvlášť po tolika letech. Tenhle plán je jistý jako zapečetěná rakev na mořském dně. Pouhých pár vteřin po tomto sebejistém konstatování se přesto objevují pochybnosti. Opravdu je rozumné tenhle příběh zachytit na papíře? Lunde si náhle vzpomene na jednoho holandského spisovatele, který někdy v devadesátých letech napsal román o tom, jak manžel zabije svou ženu. Autor byl o několik let později odsouzen za vraždu manželky. Odehrálo se to přesně jako v knize: prodal dům, a když nový majitel začal kopat na zahradě, objevil tam mrtvolu. Mělo by se zvážit, že skutečnost se může stát pro seriózní spisovatele minovým polem. Stejně jako to, že se autor může někdy ve svém zápalu při poctivém sběru faktů ocitnout na nesprávné straně důležité hranice.

Co to sakra je? Jde přece také o to umět pochyby potlačit. Časem, pokud to bude třeba, je možné provést opravy a úpravy. Anebo to celé spálit. Momentálně je důležité jediné: rozvíjet dál příběh, jaký je. Až přijde čas, přijdou rady, přijdou reflexe.

Lunde si všimne, že se už blíží půlnoc, nazítří ale nemá žádné povinnosti. Další setkání se čtenáři ho čeká až za tři dny. Může teď tedy psát ještě dvě nebo tři hodiny. Zatímco se mu v hlavě dožaduje pozornosti ona reálná – a podle všeho žijící – žena z Ravmossenu a z Västeråsu, snaží se ji co nejúčinněji zapudit. Ženská jedna zatracená, pomyslí si, co to provádíš? Já teď z tebe udělám literaturu, ale dej si pozor, aby ses už neukázala! Svoji roli jsi dohrála.

Dream on, you old fucker. Franz J. Lunde několikrát obejde byt, vyhlédne z okna, podívá se na zataženou tmavou oblohu a pootočí hlavu, aby zahlédl nejrůznější hřebeny střech a kostelní věže. Chvíli popřemýšlí o názoru, že Bůh po Bachovi mlčí, udělá si čaj s trochou rumu a spočítá stránky.

Sedmnáct. Ano, je to psané rukou, ale po přepisu by z nich mohlo být patnáct.

Skvělé, pomyslí si Franz Josef Lunde. Pokud se spokojím se spodní hranicí, mám čtvrtinu hotovou. Jde mi to jako po másle, jako tanec, možná tanec smrti, jenže na všem dobrém se najde i něco negativního. Zhluboka se napije povzbuzujícího čaje a znovu se pustí do psaní.

*** 

Autorovy poslední dny a smrt 

„Vycházím z toho, jak vypadá moderní doba,“ řekl mu tehdy básník. „Nevím, jestli jsi o tom někdy přemýšlel, ale v posledních letech se radikálně proměnil pohled na fenomén zvaný alibi.“

„Alibi?“ John Leander Franzén si promnul spánky a snažil se soustředit.

„Ano, alibi. Dnes už není podstatné, kde jsi v tu kterou chvíli fyzicky byl, ale kde se pohyboval tvůj mobil a tvoje kreditní karta.“

„Hm… vážně?“ dostal ze sebe Franzén.

Básníkovy oči se na něj zadívaly zpod hustého obočí odměřeně, jako by tím chtěl říct, že hází perly sviním. Jeho elegantní zápletka mu ale evidentně imponovala a to ho nutilo mluvit dál. Opatrně se dotkl bradavice, napil se piva a pokračoval.

„Řekněme, že máš v úmyslu zabít v Östersundu nějakého hodně nepříjemného člověka. Může to být kdokoli, bývalá manželka, darebák, kterému dlužíš peníze, nebo jiný hajzl, kterému se z nějakého důvodu potřebuješ pomstít. V parádním pokoji tvého reptilního mozku přebývá Nemesis. Problém je ale v tom, že se s tou osobou znáš a že jakmile ji policie najde mrtvou, zcela určitě tě podrobí výslechu. Skoro všichni zavraždění mají ke svým katům nějaký vztah. Posloucháš mě?“