Věra Fojtová 

Smrt lehkovážné milenky 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Věra Fojtová, 2022 

Obálka © Ivana Dudková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0719-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-0720-5 (mobi)

PROLOG 

Tragický scénář života Valérie Zachové se pravděpodobně začal psát mnohem dřív, než si ona sama začala spřádat dívčí sny o svém budoucím životě. Bylo v nich všechno možné i nemožné. Kdosi podobný princi na bílém koni a moře lásky a štěstí, dny zalité sluncem… Ale všechno až potom.

Neboť až do devatenácti řídili její kroky rodiče. Jejich priority byly úplně jiné než její, ale s tím se nadalo nic dělat, a tak se Valérie snažila, aby je příliš nezklamala. Celkem hladce proplula čtyřletou knihovnickou školou, odmaturovala bez problémů a potom už jí nic nebránilo, aby si své dívčí sny splnila.

Ale všechno se vyvíjelo podstatně a překvapivě jinak. Předpokládala sice, že někoho bude muset v životě potkat, ale nemohla tušit, že potká právě Jakuba Frimla. Co se týkalo Jakubova vzezření, zdál se být v lepší kondici než ten kdosi v jejích představách. Byl urostlý, vysportovaný, pohledný, veselý, kamarádský a nádherně bezstarostný. Ale k lítosti jeho rodičů i nedostudovaný právník. Tolik si oba přáli, aby kráčel důstojně ve šlépějích svého úspěšného otce, a v neposlední řadě i dědečka, ale sny jsou sny a skutečnost bývá odlišná od toho, co bychom si přáli nebo očekávali, a někdy i trochu bolí.

Skutečnost, že nedostudoval vysokou, Valérii nijak nevadila.

Jakub byl jedináček a vyrostl v krásném a velikém domě, který se v rodině Frimlů dědil už po tři generace. Stejně jako právnická praxe.

Ale Jakub se rodové tradici poněkud vymkl.

Jeho láskou totiž nebylo studovat zákony a probírat se stohy případů a řešení průšvihů jiných, ale rychlost. Miloval vítr na tvářích, ubíhající krajinu a s tím vším spojenou vůni benzinu. Zkrátka svobodu, která neměla jiná omezení než dodržovat, aspoň v mezích možností, pravidla silničního provozu. K osmnáctinám totiž dostal od rodičů vytuněnou motorku jako dárek za docela úspěšnou maturitu a jako příslib, že snad z vděčnosti k nim a jejich vstřícné štědrosti dovede i svá následná právnická studia do zdárného konce.

Dva roky vydržel Jakub rozdělovat svůj čas mezi svoji lásku k mašině a povinnost ke studiu. Ale láska pohání a nabíjí mnohem víc než povinnost. Snažil se, co mohl, ze všech sil, ale víc nedokázal, a tak s odřenýma ušima po čtyřech semestrech ukončil nejenom studium, ale i své trápení. Aby svým rodičům připravil obrovské zklamání.

Našel si nenáročné místo jako asistent hlavního ekonoma v jedné firmě. Nikdo ho nemohl vinit z toho, že se fláká. Udělal si svoje, splnil pracovní povinnosti, které na něj byly kladeny, a mohl se věnovat tomu, co ho naplňovalo.

Valérie potkala Jakuba právě v čase, kdy si svoje dosavadní životní strasti a slasti vyřešil po svém.

Ačkoli jízda na motocyklu v jejích dívčích snech nebyla zastoupena ani náhodou, spíš v nich figuroval bílý kůň, velice brzy ji vzala jako i své hobby a užívala si závratných výletů, kdy brázdili silnice nejen republiky, ale i okolních států, přitisknuta k vypracovaným Jakubovým zádům, za nimiž cítila bezpečí. Bezpečí a svobodu zároveň.

Brala to sportovně. Byla jiná doba a bílí koníci se po silnicích neproháněli.

Egyptských ran bylo deset. Pro Frimlovy bohatě stačilo pět. Pro Jakubovy rodiče přišla druhá rána z pěti možných. První byla nedokončené studium právničiny a zdálo se, že druhá k nim není o nic šetrnější než ta první. Po třech letech nezávazného chození, či spíš prohánění se na motocyklu, se Valérie s Jakubem vzali, aniž svůj úmysl s kýmkoli konzultovali. Vzali se tajně s kyticí kopretin natrhaných na louce a v černých motorkářských úborech. Bez klasického svatebního hodokvasu, za asistence pouze svých kamarádů, s nimiž následně propařili tři dny na chatě rodičů jednoho z nich.

„Vypadá tak… obyčejně…“ procedila nespokojeně mezi zuby Alžběta Frimlová na Valériinu adresu, když jim Jakub svoji ženu konečně ráčil představit. Dozajista počítala s tím, když už se Jakub jejich snům vzdálil, že aspoň její snacha bude z rodiny, která se bude svým postavením a úrovní blížit té jejich.

Dodatečné zjištění, že Valériin otec byl v jakémsi bezvýznamném družstvu pouhopouhý účetní a matka prodávala v samoobsluze (Frimlová nikdy nepracovala, nebylo jí toho zapotřebí), byla pro Jakubovu otřesenou matku třetí morovou ranou.

Čtvrtá přišla, když si Jakub zcela bez zábran a bez předchozí konzultace nastěhoval svoji ženu do svého malého bytu v horním patře jejich rozlehlého domu, který obýval už od dospělosti. Byt byl pravda zcela samostatný, tvořily ho pouze dva pokoje, kuchyňka a sociální zařízení s koupelnou, takže se obyvatelé domu mnohdy pár dnů ani nepotkali.

Ale přece jen brala Alžběta Frimlová přítomnost Valérie s nelibostí, kterou nijak neskrývala. Potkávaly se na schodech, v zahradě i na rodinných oslavách. Pokud chtěla, aby byl na nich přítomný Jakub, musela pozvat i Valérii. A nepomohlo jí, že byla odměřená a chladná jako kus ledu.

Cestu si k Valérii nenašla a vlastně ani nehledala. Ale Valérie snad ani nebrala její podrážděnou nabubřelost vážně. Ve společnosti svých tchánů se snažila chovat přirozeně, usmívala se na všechny strany, nezávazně konverzovala. Říkala si, že Jakubova matka zřejmě trpí komplexem ukradeného syna a časem se smíří se skutečností a poddá se.

JUDr. Leopold Friml roztával v její společnosti jako ledový rampouch na slunci. Ovšem k nelibosti své ženy Alžběty. Jemu se půvabná Valérie líbila a v ničem ji nespojoval se zklamáním, které jim Jakub připravil. Jako právník její vinu na Jakubově selhání prostě připustit nemohl.

V tom čase a prostoru zkrátka Valérie v blízkosti Jakuba nebyla.

Svému tchánovi říkala Valérie taťko a tykala mu, tak si to totiž přál, svoji tchýni oslovovala paní Frimlová, ona se přímému oslovení vyhýbala.

Mohla by mi třeba aspoň onikat, napadlo rozpustile několikrát Valérii. Onikat jako v oněch časech. Bylo by to příjemnější.

A tím bylo řečeno vše.

Ale nikdy není tak zle, aby nemohlo být hůř.

Pátá morová rána rodiny Frimlovy přišla zčistajasna jednoho nádherného červnového dne.

Ten den se zvedl na slunečních paprscích už od samého rána až k modrému nebi a ani ten největší škarohlíd nemohl předpokládat, že by se mohlo stát něco nepochopitelného, neodvratného a fatálního.

Byla sobota.

Alžběta Frimlová s nevolí a se sevřenými rty pozorovala oknem verandy, ukrytá za vysokým fíkusem, jak Jakub s Valérií nasedají ve svých černých úborech na motorku, nasazují si přilby, slyšela Valérii, jak něco říká a směje se, viděla, jak se přitiskla k Jakubovým zádům, zahlédla i jeho šťastný úsměv.

Přes městečko jeli podle předpisů, nebylo třeba zbytečně dráždit strážce silničního provozu, kteří byli zvláště o víkendech v pohotovosti, ale sotva se ocitli ve volné krajině, Jakub výrazně zrychlil. Před nimi se vlnila silnice jako had a přímo vyzývala – osol to, osol to a leť!

Pootočil hlavu a něco na Valérii zakřičel, čemuž nerozuměla, protože vítr si jeho slova vzal.

V té chvíli vyrazilo zcela nepochopitelně a nečekaně z boční vedlejší cesty malé nákladní auto a postavilo se přímo Jakubovi do cesty. V té rychlosti se nedalo nic dělat a všechno, co následovalo, bylo neodvratné.

Valérie naštěstí nic z toho neviděla a neprožila několik vteřin bezmoci a hrůzy. Měla tvář důvěrně přilepenou na Jakubova záda a užívala si představy dvou volných dnů. Bez kyselých pohledů Jakubovy matky.

Poslední, co si pamatovala, byl prudký náraz a obrovská rána, za níž vzápětí bezmocně letí vzduchem.

A potom bylo ticho a tma. Údiv, překvapení a probouzející se bolest. Vzdálená sice, ale všudypřítomná.

Probraly ji něčí ruce, které se jí opatrně, ale s jistotou dotýkaly, a hlasy plné obav kolem ní.

„Hej, paní, slyšíte mě? Jak se jmenujete? Opatrně, pravou nohu má pokroucenou jako hadrová panenka…“

Ležela v trávě na kraji pole kus od silnice.

Co tady proboha dělám? napadlo Valérii zmateně, ale nedokázala se pohnout.

Pootočila hlavu a jedním okem, to druhé měla zalité krví, která stékala z rány na čele, hledala Jakuba.

Nakonec ho uviděla. Ležel sám na kraji silnice na jakési plachtě. Nehýbal se a nikdo u něj nebyl. Všichni se točili jenom kolem ní.

Chtělo se jí křičet, proč se někdo nevěnuje i jemu, ale vydávala ze sebe jenom chrčivé šeptání.

Jakub, Jakub tam leží sám…

Někdo jí mírně a laskavě pootočil hlavou stranou.

„Nedívejte se tam.“

A to bylo poslední, co si pamatovala.

Odvezli ji houkající sanitkou do nemocnice a všechno, co následovalo, se odehrávalo jako v nějakém hrozivém snu. Nikdo jí nechtěl nic říci, marně se ptala po Jakubovi. Pořád čekala, že se objeví ve dveřích… Na její otázky k ní ale přicházely jenom vyhýbavé odpovědi a uhýbavé pohledy plné soucitu.

To bylo všechno, čeho se dočkala.

Vozili ji z jednoho operačního sálu na druhý, připadala si jako v polosnu, z něhož se chtěla stůj co stůj probudit.

Týden umělého spánku, do kterého ji uvedli, byl pro ni vlastně vysvobozením.

Když ji znovu probudili, seděli u její postele otec s matkou. Viděla v jejich očích velikou úlevu a radost a současně i v té chvíli jakýsi nepochopitelný a téměř provinilý smutek.

A teprve tehdy plně pochopila to, co podvědomě tušila, ale odmítala přijmout.

Že Jakuba už nikdy neuvidí.

Protože jeden hloupý, možná jenom zamyšlený muž, vezoucí na korbě nákladního auta hromadu brambor, nedal přednost při vjezdu na hlavní silnici.

A tím uzavřel jednu kapitolu Valériina života. Tu s Jakubem.

Ale možná by ji uklidnilo, kdyby věděla, že poslední Jakubova slova, která vyslal směrem k ní a vítr si je majetnicky vzal kamsi nahoru, zněla: „Jsem moc šťastný! A ty?“

Pravou nohu měla zlomenou nadvakrát. Ve stehenní a lýtkové kosti a bylo nutné zpevnit ji železnými dlahami. Dvě dlouhé jizvy podél stehna a lýtka mluvily samy za sebe.

Po týdnech ležení a následného pajdání o berlích ji její ošetřující lékař nepotěšil.

„Ta pravá bude tak o tři centimetry kratší. Ale nebojte se, nebude to poznat. Jste mladá a pružná a je šance, že se dobrou rehabilitací o něco srovná.“

Nijak ji tato pochmurná prognóza nevyděsila, skoro jí to bylo jedno.

Konečně ji po dvou měsících propustili domů poté, co je ujistila, že se o ni rodiče po nezbytnou dobu postarají.

Už z jejich předchozí návštěvy věděla, že taťka Friml k nim přivezl tašky s jejími věcmi a položil je ke dveřím. Ani nešel dál.

„To je všechno, co si s sebou přinesla. K nám do domu ať už nechodí. Moje žena na tom zdravotně není právě dobře. Jistě chápete…“

Následovaly lázně a bolestivé a vyčerpávající rehabilitace, které sice jako by nebraly konce, ale přinesly i celkem dobré výsledky.

Dvě zatím dost viditelné jizvy na pravé noze nebyly nic proti té, která se táhla kdesi uvnitř jako hluboký škrábanec na skle, který už nejde ničím zacelit.

Po Jakubovi. Po Jakubovi jí zbyl jenom pocit prázdnoty a neustávající tupá bolest. A vzpomínka, jak tam na té silnici leží sám.

Na jeho pohřbu nebyla. Ležela v hlubokém a milosrdném umělém spánku.

Ani nevěděla, kde má hrob. A nebylo ani koho se zeptat. Vlastně se ani nikoho ptát nechtěla. Nebylo pro ni důležité vědět právě to.

„K nám do domu ať už nechodí,“ řekl taťka Friml, „už tam nic nemá.“

A ve chvíli, kdy si vzala zpět své dívčí jméno – Zachová, už ji s Jakubem nespojovalo vůbec nic.

Jenom ta neodbytná poslední vzpomínka, která se vracela v ten nejnevhodnější čas.

Jak tam na silnici leží vedle rozbité motorky, své veliké životní lásky, sám.

PRVNÍ ČÁST 

Po letech 

1 

Valérie Zachová se probudila do jiskřivě průzračného a zářivého zářijového dne a s uspokojením konstatovala, že stejně čistě umeteno je i v ní.

Vypila horký jahodový čaj a uvařila si kávu. Šťastně se nadechla její téměř intimní vůně a spokojeně se protáhla.

Ostré kontury poloopadaných stromů se výrazně odrážely od modrého pozadí jasné podzimní oblohy.

Letos opadávalo listí ze stromů poměrně brzy a to mohlo znamenat, že zima přijde dřív a laskavá nebude.

Pustila si rádio.

Právě dozněla předehra a mírně chraplavý hlas zpíval s nasládlou nostalgií a téměř šeptal slova písničky.

V tichu zněl hlas naléhavě a vtíravě. Valérie poslouchala.

Spadané listí ukrývá stopy, 

spadané listí navždy utopí 

naši lásku… 

Potom zpěvačka s nebývalou razancí vykřičela několika větami do světa JEHO podlou zradu, aby se zase vzápětí prošeptala do bolestínského vyznání. A tento jednoduchý scénář výčitek a vzdechů se opakoval pořád dokola.

Dál už Valérie neposlouchala. Těch několik zdánlivě bezvýznamných slov jí uvízlo v paměti jako tříska pod kůží.

Spadané listí ukrývá stopy… opakovala si Valérie a nešlo jí do hlavy, jak může zpěvačka donekonečna omílat pořád to samé.

Vstala, uklidila hrnky do dřezu a začala se připravovat na cestu. Byla pozvaná k Michaelovi, o dva roky mladšímu bratrovi, který slavil kulaté čtyřicátiny, na oslavu. Jak říkal on, na spářku. Moc se jí nechtělo, ale jeho narozeniny nemohla nechat bez zájmu a už vůbec ne bez povšimnutí.

Výběru oblečení věnovala velkou pozornost. Ráda k Michaelovi přijížděla upravená, dělala to však především kvůli jeho dceři Emě, své neteři.

V jejích očích vídala hřejivou pýchu nad okouzlující tetou. A čím byla Ema starší a kritičtější, věnovala Valérie svému zevnějšku nejen víc času, ale i peněz.

Jenom vůči Ireně, své švagrové, pociťovala trapnou nejistotu.

Uklidňovalo ji sice, že byla pořád něčím zaměstnaná, a doufala, že nemá dost času, aby zvědavě odkrývala barvy a nahlížela, jak to s Valérií doopravdy, pod slupkou líčidel a úsměvů, je.

Muže lze snadno oklamat. Úsměvem, rafinovaně zvoleným nalíčením i gestem. Ale žena se dívá na ženu skrze kouřová skla svých pochyb a strastí.

Nebyla si jistá, jestli je Irena s Michaelem šťastná. Měla všechno, co Valérii chybělo. Dítě, muže a celou přehršli jistot, o které se mohla opřít.

To Valérii zůstal po prvním tragicky ukončeném manželství jenom hluboký šrám a pocit nespravedlnosti. Jako by si s ní Jakubovou nenadálou a nepochopitelnou smrtí někdo vyřizoval svoje účty. Zbyla jí na pár let jenom hořkost, kterou si bolestínsky přisypávala do pití, do jídla i do vztahů.

Ale časem, který byl patrně opravdu jediným lékem, se hořkost vytratila, neboť si s konečnou platností uvědomila, že Jakub už prostě není, že se nikdy nevrátí, že už ho neuvidí. A smutek se usadil jako kávová sedlina na dno a ona se po pěti letech od Jakubovy smrti znovu zamilovala a do nového vztahu se vrhla přímo po hlavě. Jako by v něm chtěla definitivně a navždy utonout bez možnosti návratu. A také věřila, že se tím navždy odstřihne od Jakuba.

Ale ať už si slibovala cokoli, netrval tak dlouho, jak by si přála a očekávala a v skrytu duše byla přesvědčena, že po tom všem má na něj i právo.

Teď už z něj zbyla jenom groteskní vzpomínka… Začátky byly nádherné. Nikdy si nepředstavovala, že by něco takového mohla ještě prožít. Po Jakubovi.

Možná už v tom prázdném životě toužila po lásce a láskyplné pozornosti. Možná už nechtěla být sama.

„Anděli,“ šeptával dojatě Jiří a dokázal klečet na zemi a vzpínat k ní v dramatickém gestu ruce, zatímco si Valérie čechrala andělská křídla, přesvědčena o své jedinečnosti a nenahraditelnosti. Ovšem až do chvíle, kdy se předčasně a nečekaně vrátila ze školení o den dřív a její Jiří za dveřmi jejich ložnice šeptal zaníceně někomu jinému „anděli, andílku můj drahý“, zatímco ona stála na druhé straně dveří, jako by do ní udeřil blesk.

A v jediné chvíli se sesypalo všechno, co ještě ani nepostavila.

Nechtěla poslouchat následné Jiřího výmluvy typu to není tak, jak si myslíš, anděli, byl to jenom úlet osamělého muže a nic to neznamená…

Připadalo by jí to přinejmenším velice nevkusné a dost trapné. Pro oba. Zvláště pak, když byl ten zoufalý muž osamělý pouze dva dny.

Tehdy beze slova a bez výčitek odešla a už se nevrátila. Nechala si poslat v krabici své věci. Bylo toho žalostně málo, co jí zbylo. Možná ještě míň, než když jí taťka Friml dovezl po Jakubově smrti její věci k rodičům. Jenomže tehdy bylo všechno jiné. Jakub ji neopustil dobrovolně, nezradil ji, nepodvedl, jenom odešel navždy.

Zůstal prostě jenom ležet na silnici sám.

Podruhé se ve svém poměrně krátkém životě vrátila domů s nepořízenou a maminka nad tím vším hořce plakala. Ona ne.

„Plač!“ poroučela zoufale své dceři. „Stíhá tě jedno neštěstí za druhým a to ti pomůže. Slzy odplaví všechno zlé. Uleví se ti.“

Ale Valérie zatvrzele vrtěla hlavou.

„Já už jsem se naplakala dost, když zemřel Jakub a během několika vteřin se můj život převrátil naruby, tehdy jsem měla důvod, protože jsem věděla, že už Jakuba nikdy nepotkám. Ale nad touto hromádkou marastu brečet nebudu.“

„Jsi tvrdá jako skála, Valérie,“ vzlykala maminka usedavě, jako by se to všechno stalo právě a jenom jí. „Máš v sobě málo pokory, a to ti žádné štěstí v životě nepřinese,“ prorokovala.

Ať jsem dělala, jak dělala, brečela nebo se smála, přijímala nebo odmítala, stejně mě štěstí vždycky míjelo, myslela si Valérie v duchu.

S léty se Valérie stávala méně odolnou a ráda si v soukromí i poplakala. Ale bylo pozdě na pokání i lítosti, ani maminku nemohla tímto poznáním potěšit a smířit, protože už tu nebyla.

A tak zůstala Valérie sama v domku po rodičích. Zdědili ho s bratrem Michaelem společně, nebyl však důvod, aby se o dědictví dělili.

Valérie žádné svoje děti neměla a s jistotou věděla, že už žádné ani mít nebude. Prostě tak nějak prošvihla termín a biologické hodiny odtikaly naprázdno. S touto skutečností už byla smířena. Aspoň doufala.

Prohrabala skříň a nakonec se rozhodla pro olivově zelený kalhotový kostým, v němž se vždycky cítila dobře a který milosrdně zakryl jizvy táhnoucí se její pravou nohou od shora až dolů.

Dokonale připravena prošla městečkem sebevědomě, odpovídala na pozdravy i zdravila starší a hřála se v hebkém světle přízně těch, kteří ji znali už celá léta.

Byl nádherný zářijový den, patrně jeden z posledních toho roku, a Valérie si prostřela svátečně i v sobě.

Rozhodla se nemyslet na nic, co minulo, zůstalo otevřené, občas ještě pobolívalo nebo se definitivně zavřelo.

Vlakem jezdila ráda a spokojeně nahlížela oknem do krajiny.

Osmýkána, otrhána a rozorána, chystala se k zaslouženému spánku. Klid, který z ní tiše vzlínal, prostupoval i Valérií.

Zavřela oči a připadala si čistá jako po dětské koupeli. Dým spalovaného listí a suché trávy se pokorně plazil vzhůru.

2 

Ben Satler před sebou neměl právě dobrou vyhlídku na příjemný podzimní víkend, který se od rána skoro svátečně rozprostíral za okny jeho malé redakce, v níž se každý měsíc rodil časopis Crimi Secret.

Mohl jenom oknem smutně pokukovat do parku pod okny do barvících se korun stromů, zrovna ten den kromě barev prozářených i sluncem. Svítily jako lampiony a tiše pouštěly k zemi jeden list za druhým.

Ben měl podzim rád a mrzelo ho, že právě v tento nádherný den nemohl vyjít na dlouhou procházku třeba okolo přehrady, vdechovat ojedinělou podzimní kořeněnou vůni, brouzdat se prvním spadaným listím.

Ale už byl zvyklý, že jeden víkend v měsíci, nebo v lepším případě jeho část, musel konečné fázi časopisu, než jej odeslal do tiskárny, obětovat.

Že to byl právě tento den, bylo už dáno tím, že se termín odevzdání posunout nedal, neboť byl téměř za hranou.

Ale nestěžoval si. S tím, co teď měl, byl nadmíru spokojený. Měl práci, která ho bavila a uspokojovala, a byl svým pánem.

Poté, co se čistě náhodou zapletl mezi kriminalisty v případu děvčat nucených k prostituci a byl následně pochválen za skvělou spolupráci, dostal i nabídku na práci, která přišla jako na zavolanou.

Už rok byl, ne vlastní vinou, bez stálého zaměstnání a jenom paběrkoval, kde se dalo. Obesílal redakce novin a časopisů svými články, pravidelně dělal korektury pro jedno nakladatelství, v němž dělal šéfredaktora spolužák z fakulty. A nebýt jeho, tak by neutáhl ani nájemné svého malého bytu a musel by si sbalit igelitku a ustlat si pod mostem.

V té době už byl také bez možného Alenina zázemí. Rozešli se. Ne právě v dobrém, jak už to s rozchody bývá. Alena příliš tlačila na pilu, cítila potřebu zahnízdit a jemu se, aspoň zatím, do vážného vztahu nechtělo. Nabídku pozice tiskového mluvčího s povděkem přijal, i když zdaleka nebyla o tom, co by právě chtěl. Byl především novinář a post tiskového mluvčího policie nebylo právě to pravé ořechové.

Ale vydržel dva roky a nikdy nelitoval. Naučil se mnohé, co dosud nedokázal. Mluvit na veřejnosti, zvláště pak před svými bývalými kolegy novináři, bez zbytečné trémy a zadrhávání, plynule a sebevědomě. Naučil se analyzovat, rozpoznat, o čem může mluvit v rámci možností a o čem musí zatím mlčet, neboť vyšetřování právě probíhá.

Ale v okamžiku, kdy bylo rozhodnuto o vydávání časopisu Crimi Secret, jehož hlavní náplní a posláním bylo přinášet širokému okruhu čtenářů čtivou formou kriminální příběhy dávno zapomenuté, vyřešené i takzvané pomníčky, a jemu bylo nabídnuto místo šéfredaktora a redaktora zároveň, neboť měl být v redakci sám (kromě paní, která občas přicházela uklidit), nezaváhal ani na okamžik.

Na dobré věci si musí člověk počkat, pochvaloval si.

A pochvaloval si nadmíru. Byl sám sobě svým pánem a jenom v závěrečné dokončovací fázi měl k dispozici externího korektora. Pro jistotu. Jeden člověk nikdy nedokáže vychytat všechny chyby a překlepy, zvláště pak, když mu texty projdou před očima několikrát.

Dost často chodil do policejního archívu, který spravovala Valérie Zachová. Hádal by jí tak čtyřicet a možná by byla dost atraktivní a velice hezká, kdyby v sobě neměla jakýsi podivný a nečitelný smutek, který člověka svým způsobem odrazoval a držel zpátky.

Trvalo docela dlouho, než se ledy prolomily.

Jednou se zaujatě probíral dokumenty a nevšiml si, že s ním Valérie, trpělivě a bez řečí, už půl hodiny přetahuje svoji pracovní dobu.

„Nevadí, nic se neděje, stejně mě nikdo nečeká,“ odpověděla se smutným úsměvem, když pochopil a omlouval se za to, že ji zdržel.

„Nevšiml jsem si, že už je tak pozdě. To mě ale neomlouvá, paní Zachová.“

„Jmenuji se Valérie.“

„Já jsem Ben.“

Viděl, že mírně pozvedla obočí. Cítil potřebu vysvětlit jí původ svého nepříliš obvyklého jména.

„Celé moje jméno zní Benedikt a má poněkud zvláštní historii. Chcete ji slyšet? Není dlouhá.“

„Povídejte, zajímá mě to,“ pobídla Bena Valérie. Kabelku už měla přes rameno a klíče v rukou, zadkem se však opřela o stolek, aby dala najevo, že poslouchá.

„Moje maminka byla v devítce zamilovaná do učitele hudební výchovy. Kromě houslí hrál i na kytaru a v hodinách zpěvu je nedrezíroval stupnicemi, ale sedával uprostřed hejna rozjívených puberťáků na lavici, s nohou opřenou o židli, tak ho aspoň maminka líčila, a zahrál všechno, o co si řekli. A oni zpívali. Všechny pubertální holky po něm šílely. Leč marně, samozřejmě.“

„A čím je tento příběh spojen s vaším jménem? Ta podstata mi asi uniká?“ zeptala se Valérie zvědavě.

„Jmenoval se Benedikt.“

„Ach tak,“ usmála se Valérie, „už chápu.“

„Ne tak docela. On se totiž sice jmenoval Benedikt, ale příjmením.“

Valérie na něj chvíli zírala, jako by nechápala podstatu toho, co právě řekl. A vzápětí se nahlas rozesmála.

„Tak to je dost dobrá pointa.“

„Jsem rád, že jsem vás pobavil, Valérie,“ řekl bez ironie, „smích vám sluší.“

Na okamžik se zarazila, jako by z jeho úst slyšela výtku. Ale nebylo na místě být dotčená.

„Fakt jste mě pobavil. Už dlouho jsem se tak nezasmála. Dáváte tu historku často k dobru?“

„Ani ne, jenom když vidím udiveně zvednuté obočí, když se představím jménem.“

„Omlouvám se. Bylo to tak… neobvyklé.“

„Není třeba, jsem zvyklý, nic se neděje. Ale rád bych napravil neodpustitelný fakt, že jsem vás zdržel. Mohl bych vás pozvat na skleničku? Bílého nebo červeného, jak budete chtít.“

Ani moc nezaváhala a přikývla.

Byl teplý červnový večer a na blízké zahrádce spolu strávili u dvou sedmiček bílého vlašského ryzlinku několik hodin příjemného tlachání o všem možném.

Rozešli se jako staří přátelé.

„Bylo to moc příjemné, Bene. Děkuji ti, že jsi mě zdržel.“

„Vídáme se pracovně poměrně často. Archiv je přece skoro můj druhý domov a nevyčerpatelná studnice příběhů. Až budeš chtít, můžeme si dát repete. I bez zbytečných zdržovaček.“

To se stalo před několika měsíci a nic podstatného se na jejich vztahu nezměnilo. Jako by ani jeden z nich neměl důvod něco měnit.

Občas si prostě zašli na skleničku. Nic víc. Zatím. Ačkoli poslední dobou cítil neodbytné nutkání obejmout ji. To když v jejích očích zahlédl zákmit podivného smutku.

Zamračil se. Mohl pozvat Valérii třeba na výlet, mohli si dát někde u posledních fungujících stánků něco málo k zakousnutí. A možná kávu. Jenom tak, jak se říká – na stojáka.

Místo toho seděl nad posledním nedopsaným článkem, který jediný brzdil možnost odeslat texty do tiskárny a mít po zbytek víkendu volno. Byl nejvyšší čas, aby mohl měsíčník vyjít v určenou dobu, musel zdolat tuto poslední překážku.

Poslední příběh, který bylo ještě nutné zpracovat, aby bylo číslo časopisu kompletní, se odehrál zhruba před patnácti lety. A ve své podstatě byl velmi krutý a nepochopitelný. Připadal tak všem. Rodině, sousedům a v neposlední řadě i samotným kriminalistům.

Patrikova láska.

V domku na konci jedné nejmenované vesnice našla jednoho dne dcera svoji sedmdesátiletou matku ležet v předsíni mrtvou. Do domu se dostala snadno, dveře nebyly zamčené a nevykazovaly žádné známky vloupání. Z toho se dalo usoudit, že žena musela násilníkovi otevřít sama. A vzhledem k místu, kde byla nalezena, šla nejspíš násilníka či násilníky i vyprovodit.

Policejní lékař kroutil při ohledání nešťastné ženy nevěřícně hlavou a soudní patolog se vší vážností potvrdil, že byla žena ukopána k smrti. Brutálně, doslova a do písmene, a vzhledem k charakteru zranění i s nepochopitelnou, až zlostnou nenávistí. Kopance mířily přesně na nejcitlivější místa ženina těla. Do obličeje a na hrudník, na břicho a pod břicho, stydká kost byla úplně rozdrcená. Něco takového jsem za svoji praxi ještě neviděl. Měla rozsáhlá vnitřní krvácení a docela určitě v bolestech umírala bez pomoci několik hodin, uzavřel smutně a s lítostí patolog. Rány byly vedeny cíleně a s velikou razancí, patrně mužskou nohou, pokud mohu soudit podle otisků stop na kůži.

Zvláštní bylo, že se v domku zdálo být všechno v naprostém pořádku, všechno se zdálo být na svém místě a nedotčené, nic zpřeházeného, nikde žádné známky po loupežném přepadení.

Jako by byla žena vyrušena od snídaně či od svačiny, na stole stál hrnek s nedopitou kávou a nedojedený rohlík namazaný máslem.

Dcera brutálně ukopané ženy, uplakaná a zdrcená čtyřicátnice, s určitostí potvrdila, že se nic neztratilo.

„Maminka nic cenného neměla, jenom zlatý prstýnek a řetízek s přívěskem a ty už mi dávno dala. Prý už jí k ničemu nebyly.“

Jenom když nahlédla do bezuchého hrníčku s vlčím mákem zasunutého za ostatními v rohu kredence, zaraženě zavrtěla hlavou.

„Něco se vám nezdá, paní?“ zeptal se kriminalista s jistou nadějí.

„To je divné, není tu ani koruna.“

„Nevíte, měla tam maminka hodně peněz?“

„Ne, to ne. Vždycky jenom tolik, aby vystačila do důchodu. A ten jí měl přijít začátkem příštího týdne. Takže bych odhadovala, že tam mohla mít pár stovek, maximálně tisícovku. Byla ze staré školy a uměla hospodařit s tím, co měla, a dávala si pozor, aby nezůstala bez koruny. Nerada si půjčovala.“

Otřesení sousedé téměř jednohlasně vypověděli, že Žofinka Sirná byla bezkonfliktní a oblíbená. Nikoho nepomlouvala a nedělala dusno kvůli každé prkotině… A všichni ji měli rádi.

„Ne, nikdo cizí k ní nechodil, jenom dcera a teď už občas vnuk Patrik. Kdysi tu býval často, chodíval k babičce na obědy, protože mu prý ve školní jídelně nechutnalo. A Žofinka mu uvařila ráda, byl to její roztomilý chlapeček, co by pro něj neudělala.

Ale poslední dobou se ukázal jenom občas. To víte, v šestnácti mají kluci jiné starosti a zájmy. Nerada bych, aby to nějak špatně vyznělo, ale řekla bych, že se vždycky objevil v době, kdy Žofince donesli důchod…“

„Chodil si k ní pro peníze?“

„To já nevím, ale určitě mu vždycky nějakou korunu přistrčila. To víte, byl to její jediný vnuk. Říkávala, že až si bude vydělávat, třeba pomůže zase on jí.“

Ale celá tragédie se udála pár dnů, možná týden, před doručením důchodu.

„Vzpomenete si, kdy jste tu vnuka paní Sirné viděla naposledy?“

„To nevím, jsme sice sousedky, ale já pořád z okna nekoukám, mám také svoji práci, bývám i vzadu na zahradě a na dvoře,“ ohradila se žena dotčeně.

Tak tudy nejspíš cesta nevedla.

Když si nevíš rady, zapátrej nejdřív v rodině, většina násilníků se rekrutuje z těch nejbližších, usoudil vyšetřující kriminalista moudře a soustředil se na milovaného vnuka paní Sirné.

Zapíral a tvrdil, že babičku neviděl ani nepamatuje, ale důkladní technici našli na jeho botách stopy její krve i se zbytky kůže.

Pod tíhou nezvratných důkazů se teprve potom přiznal.

„Nechtěla mi dát peníze a já jsem je potřeboval. Byla jako umanutá a neposlouchala… Říkala, ať přijdu příští týden, ale já jsem věděl, že nějaké má. Vždycky nějaké měla.“

„Na co jsi tak nutně potřeboval peníze?“

„Na automaty. Půjčil jsem si, prohrál jsem a oni mi vyhrožovali, že když nepřinesu aspoň něco, že mi zpřelámou všechny kosti… Kdyby mi dala aspoň to, co měla… abych jim zalepil hubu… Tak jsem si je musel vzít sám… Mohla si za to sama, neměla být lakomá.“

Benu Satlerovi se do zpracování příběhu moc nechtělo, připadal mu nadmíru brutální, smutný a nepochopitelný, ale bylo příliš pozdě, aby ho nahradil nějakým přijatelnějším. Neměl nic jiného po ruce a nemohl si ani nic jiného najít. Byla přece sobota a Valérie byla určitě někde jinde než v archívu.