Zdeněk Bělonožník

Cyklo P

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zdeněk Bělonožník, 2022

Obálka © Ivana Dudková, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-0521-8 (epub)

ISBN 978-80-279-0522-5 (mobi)

Věnováno Martině

I

„To byl devátej?“ Vytáhlý mladík slezl z kola, předklonil se a intenzivně vydechoval. „Dáme ještě jeden?“

Kamarád si s odpovědí dával na čas, rudý obličej si podpíral o ruce položené na řídítkách a pak ze sebe přerývavě soukal:

„Jo, devátej… teď bude poslední… se těším, jak… jak si to dáme nazpátek… ve volným tempu.“

Když měli za sebou desátý dvoukilometrový sprint, popojeli k nedalekému turistickému přístřešku. První z chlapců, Pavel Miřád, vyndal z ledvinky telefon a káblíkem ho propojil s tachometrem.

„Koukám, že ty bez toho ajfounu nedáš ani ránu. To to ani nevydržíš domů?“ okomentoval jeho zaujetí displejem druhý z dvojice Mirek Radič.

„Žádnej ajfoun, blekbery,“ ohradil se proti kamarádově ignoranci Miřád a jal se ho zasvěceně poučovat: „Náhodou, tohle je super apka. Stahuje mi údaje z tacháče a ukládá si je. No a pak ti to generuje různý statistiky, třeba časy trénovanejch úseků, abys viděl, jestli se zlepšuješ, nebo ne. Výsledky to umí hodit do přehlednejch grafů. Taky se to prej nechá propojit s testrem, takže vidíš tepovku a zakyselení během jednotlivejch intervalů. Do toho jsem ale ještě nepronik, to si musím nastudovat. Jsem si to stáh teprv předevčírem.“

Pavel Miřád byl přímo posedlý technologiemi. I proto se po střední hlásil na studium umělé inteligence v Praze. Tam ho nevzali, druhá přihláška – na strojní inženýrství na stejnojmenné fakultě v jeho rodném městě Řešnově – mu však vyšla. Plánoval sice, že v prváku zkusí Prahu znova, ale studium v moderně vybavených pracovištích nedávno založené krajské univerzity se mu tak zalíbilo, že v oboru zůstal. „Dnešní strojařina, to je hlavně o robotizaci a digitalizaci, takže to je vlastně dost podobný tomu, co jsem chtěl studovat v Praze,“ vysvětloval nedávno svým kamarádům z oddílu. To Mirek Radič pro nejnovější výstřelky techniky nijak zvlášť nehořel. Chytrý telefon měl prostě jako telefon, občas si na něm přehrával hudbu, rychle zkontroloval e-maily nebo prohlédl mapu. I Mirek studoval na řešnovské univerzitě, ovšem na Fakultě humanitních studií, obor germanistika. V dospívání propadl literatuře a nebýt kola, tak by asi veškerý volný čas proležel v knihách. Ke studiu germanistiky ho nabádala matka, sekretářka v oddělení odbytu výsecké sklárny: „Ať aspoň umíš ten jazyk, ten se ti tady na severu neztratí,“ říkávala mu, když ještě váhal, zda jako patriot nedat přednost českému jazyku a literatuře na peďáku. Nakonec byl ale jeho výběr více výsledkem jeho vlastivědného zájmu než nátlaku matky strachující se o synovo profesní uplatnění. Němčina byla totiž klíčem k poznání moderní historie severozápadních Sudet, oblasti, která ho tolik fascinovala. Město Výsek, v němž žil, leželo na severním okraji České hornatiny, malebné krajiny strmých sopečných kuželů, úrodných polí, zarostlých ovocných sadů a přestárlých alejí lemujících okresky. Rozložitá stavení v místních vesnicích svědčila o dřívějším blahobytu zdejších sedláků, kteří na mimořádně úrodných svazích sopečných sopouchů dovedli z půdy udělat víc než jejich kolegové v zemědělsky zdánlivě příhodnějších rovinatých oblastech. Členitý kopcovitý reliéf byl i důvodem, proč zůstala Hornatina ušetřena důlní činnosti, třebaže ložiska cenné suroviny v jejím podzemí nebyla o nic méně mocná než v jejím sousedství na severozápadě. Tam kopce Hornatiny plynule přecházely do mírně zvlněného reliéfu umožňujícího nekomplikovanou povrchovou těžbu. Dnes již jen menší část hnědouhelných pánví je otevřená děsivě šedými krátery vyhloubenými obřími rypadly a propojenými s civilizací předlouhými pásovými dopravníky. Výsledkem velkolepých programů rekultivací na větší části odtěžených oblastí jsou stovky hektarů luk, polí a lesíků a také několik větších uměle napuštěných jezer. Tato zdánlivě zelená a živá krajina je však jen o něco méně podivná než ta, již měla zakrýt či obnovit. Nejde jen o to, že místní kopečky z navezené hlušiny jsou nepřirozeně úhledné a řady březovo-osikových lesíků geometricky pravidelné. Tato země je totiž bez sídel a tedy bez lidí, pokud nepočítáme obsluhu obřích zelených traktorů sekajících louky či turisty objevující síť nově vybudovaných cyklostezek. Mirek byl sám jedním z prvních zdejších návštěvníků, jeho zvědavost a zájem o okolní krajinu ho vlastně v jedenácti dostaly do sedla kola. Nejdřív na prvním favoritu projel Hornatinu křížem krážem. Když mu začala být těsná, vydával se na průzkumy právě do hnědouhelných pánví. Při stále delších vyjížďkách nevědomky trénoval, a jeho výkonnosti si všimnul tělocvikář na výsecké základní škole, když vybíral adepty pro meziškolní utkání v přespolním běhu. Poté, co zjistil, že Radič svou vytrvalost natrénoval na kole, naverboval ho do řešnovského cyklistického oddílu, za který sám závodil a kde trénoval mládež. Cykloturistovi Radičovi se tak otevřela cesta k poznání další zajímavé části Sudet, a sice Hřebenů, rozsáhlého horského masívu, který zde Čechy odděloval od sousedního Saska. Trenéři tam občas vyváželi kluky mikrobusem, když chtěli nacvičovat jízdu ve skupině. Opuštěné, autům nepřístupné lesní silničky byly tím pravým místem, kde se při hromadné jízdě nemuseli obávat o bezpečnost svých svěřenců. Radičovi tato krajina učarovala. Hluboké smrkové monokultury byly v parných létech příjemně osvěžující, a ani na horských lukách, které se na cestě spolu s několika málo chalupami sem tam vynořovaly, nebývalo nikterak vedro. Reliéf to byl pozvolný, takže se zde dala bez problému najet ve svižném tempu slušná porce kilometrů. Jízda na náhorní plošině Hřebenů však byla za odměnu – člověk se většinou řádně zapotil, než se na těch 700 metrů nad mořem vyškrábal. Vstup do oddílu byl však pro Mirka výhrou i v jiném ohledu. V cyklistice, nyní pojímané už více než jako poznávací projížďky krajinou, objevil sport, který mu na rozdíl od míčových her docela jde, a ve kterém se může zlepšovat, pokud na sobě bude pracovat. A oddíl, to byla navíc parta nových kamarádů. Nejvíce se spřátelil s Pavlem Miřádem, synem bývalého československého reprezentanta a nyní seniorního trenéra Libora. Pavel po otci zdědil geny, ne však povahu. Výkonnostně se tak pohyboval na podobné úrovni jako dříč Radič, třebaže větší pílí a odhodlaností býval mohl aspirovat na výrazně lepší výsledky. Společné tréninky zajišťoval oddíl pro žáky, dorostence a juniory. Jakmile závodníci zestárli do věku, kdy se vydali na studia či nastoupili do zaměstnání, zařídil se každý dle vlastních časových možností. Radič s Miřádem zahájili své studium na řešnovské univerzitě oba ve stejném roce, bylo proto nasnadě, že na většinu tréninků vyráželi z Řešnova spolu.

„Jedem, ať nevychladnem,“ zavelel Radič po krátké pauze u přístřešku. Byl nezvykle slunečný říjnový den, ale odpolední slunce více svítí, než hřeje, obzvlášť tady nahoře, a s každou hodinou jde teplota rychle dolů.

Do Řešnova se vraceli v pozvolném tempu, během kterého si stačili povídat. Na přetřes se dostalo i plánované předjarní soustředění v zahraničí, o kterém je e-mailem informoval mladší trenér Pavlísek, tělocvikář z výsecké základky:

„Já nemůžu, je to dost peněz. Chodit na brigády nechci, to bych pak neměl kdy trénovat. A mámu prosit nebudu. Škoda, že už nedávaj ten příspěvek.“ Na Mallorce byl Mirek Radič jen jednou, stihl poslední rok, kdy ještě oddíl sponzorovala výsecká sklárna. Kluci tak za čtrnáctidenní soustředění ve Středomoří platili sotva polovinu ceny. Pak podnik odkoupil zahraniční investor a v rámci restrukturalizace jakoukoliv veřejnou podporu zrušil.

„Táta hledá sponzory,“ reagoval Pavel. „Ale to víš, někdo dá bůra, někdo zajistí občerstvení na Řešnovskejch vokruhách… Teď jedna stavební firma slíbila opravit záchody v klubovně. Ale to jsou všechno takový drobný… Já, člověče, asi taky nepojedu.“

„Kvůli škole? Jede se až po zkouškovým, ne?“

„Ne, kvůli škole ne, taky kvůli prachům. Letos si ňák nemůžem vyskakovat. Dokonce budem prodávat jeden byt. Vobchod je ve ztrátě. Ani se teda nedivim, když ho fotřík vede jak kavárnu. Celý dny jsou tam nasáčkovaný ty jeho veteráni, a buď společně vzpomínaj na zlatý časy, nebo sledujou eurosport. A těch pár lidí, co si tam jde koupit duši nebo nechá vycentrovat kola… Pracuju teď na webovkách, ať to má aspoň ňákou propagaci. V místním zpravodaji neinzerujeme, že prej kdo chce, ten si k nám cestu najde, říká fotr.“

„Tak to tam asi Pavlísek pojede sám,“ převedl Mirek konverzaci na mladšího trenéra a přesnaživého šestatřicetiletého závodníka, oblíbený to cíl sarkastických komentářů pro většinu oddílových členů, kteří se mu tímto způsobem mstí za jeho pedantství.

„Jo, ten buzik nadrženej, to se mu to šetří, když vydělává a bydlí pořád u mámy. Stejně mu to nic nedá,“ narážel Pavel na Pavlískovu životní situaci a stagnující formu, kterou neposouvaly ani nesčetné revize tréninkových metod a plánů, jež mladý trenér – samouk horlivě studoval v zahraničních cyklistických periodikách, a o kterých tak rád zasvěceně poučoval druhé.

„Přesně tak,“ uzavřel Mirek lakonicky těsně předtím, než odbočili na hlavní silnici, která je po krutých serpentinách vmžiku svezla dolů do Řešnova.

II

„Je tu nějaká kosa, Jindro, skoč přiložit.“ Miřád starší mžourá v tmavě žlutém pološeru na budík teploměru, který ukazuje lehce přes 90 °C.

Mladší trenér Pavlísek si pro sebe něco nelibě zamumlá, ale nakonec vstane z lavice, obalí se velkým ručníkem a rychle vyběhne ven vyhovět prosbě svého staršího kolegy. Sauna přímo navazuje na klubovnu oddílu. Obě stavby vybudovali jeho členové brigádou ještě v osmdesátých letech, kdy byla řešnovská cyklistika na vrcholu. Materiál na výrobu a potom i palivové dřevo do sauny tehdy dodával místní dřevozpracující podnik Severo-Lesan. Oddíl stále nese část jména této dnes již zaniklé státní firmy. Výsledkem Pavlískovy opakované výzvy k zásadní změně a modernizaci názvu klubu bylo vypuštění geografického určení a naopak mírné prodloužení zkratky z SK Severo-Lesan na CSK Lesan. „A právě to by mělo pomoci případným partnerům identifikovat celkové sportovní zaměření našeho oddílu,“ obhajoval Pavlísek svůj návrh na jedné z výročních schůzí. Dřevo na vytápění sauny si od poloviny devadesátých let zajišťují závodníci sami. Dlužno však podotknout, že se sem chodí hřát hlavně ti starší. Mladší kluci dávají přednost sterilnímu aquaparku na předměstí Řešnova, a to hlavně proto, že to je v rámci jejich sportovní činnosti jediné místo, kde se mohou potkat s vrstevnicemi opačného pohlaví. V oddíle jsou nyní zaregistrované pouze tři veteránky v kategorii 45 plus, které beztak trénují individuálně, a pak mladší žákyně, které ale Pavlískova nesmlouvavá disciplína odradí většinou ještě předtím, než stihnou vyzrát do vyšší, a z pohledu dorostenců a juniorů „bratelné“ věkové kategorie.

„Tak jsem to nafutroval,“ pochválil se Pavlísek, když za sebou spěšně přibouchl dveře sauny a začal si o sebe třít vychladlé dlaně. Pak se vydrápal na nejvrchnější lavici a snad právě díky mírné výškové převaze nad služebně i věkově starším kolegou sedícím o patro níž se odvážil k promluvě, kterou měl už dlouho na jazyku.

„Ty, poslechni, Libore, chtěl jsem se zeptat. Jak to u tebe vypadá se sponzory? Já se ptal v několika firmách u nás ve Výseku, ale bezvýsledně. Nikdo nás tam nezná a já s Radičem jsme navíc z oddílu jediní, kteří tam bydlí. Myslel jsem, že tady v Řešnově je to tu větší, víc firem, větší obraty… Navíc s tvou pověstí, jsi pro spoustu lidí pořád legenda.“

Pavlískovi se povedlo ťuknout na citlivé místo. Libor Miřád platil svého času za úspěšného československého reprezentanta, který sice nestoupal bůhvíjak často na bednu, ale díky stabilní formě vždy nasbíral nějaké body pro družstvo. Odjel šest ročníků Závodu míru a řadu zahraničních podniků, i na Západě. Když s reprezentací skončil, závodil ještě chvíli na domácích akcích, postupně ale svou pozornost přesunul k trenérské činnosti. Díky družné povaze i zkušenostem, které rád sdílel, měl kolem sebe vždycky spoustu přátel. Po převratu si na okraji Řešnova otevřel cykloservis. Od kamarádů ze západního zahraničí věděl, jaké jsou v hobby cyklistice trendy, měl kontakty na německé obchodníky – své dřívější souputníky –, takže byl připravený, a když i do Čech dorazil boom horských kol, vybavil jimi obyvatele půlky města. Tržby byly závratné, takže mu dovolily odkoupit objekt provozovny jeho servisu, rodinný dům na okraji a dva byty v centru Řešnova. Ty začal spolu se třetím bytem, ze kterého se jeho rodina odstěhovala do domku se zahradou, záhy pronajímat. A právě nájmy ho nyní drží. Nasycení trhu, ale hlavně otevření poboček nadnárodních všesportovních prodejen se podepsaly na jeho ekonomickém výsledku v posledních třech sezónách. Hromadnému dovozu laciného asijského zboží prostě není schopen konkurovat. Někdo z jeho známých-fajnšmekrů si u něj sice i teď koupí odpruženou vidlici či karbonový rám, jde ale o pár prodejů do měsíce, zatímco on by jich potřeboval pravidelně desítky. Zavírat se prozatím nehodlá, provozní náklady nejsou nikterak vysoké, je přeci ve svém a daně skoro neplatí. K cykloservisu má vztah, navíc se tam za ním zastavují kamarádi, společně si listují v katalozích s nejnovějšími cyklistickými výdobytky, probírají současnou českou a světovou scénu a srovnávají ji s cyklistikou, tak jak ji pamatují oni.

„No, vždyť víš, slíbil mi jednatel z řešnovský stavební, že nám tu opravěj sociálky. Abysme sem mohli na závody zvát i Němce.“ Miřád si dal s odpovědí na čas, moc dobře věděl, že to není zrovna to, co od něj chtěl Pavlísek slyšet.

„Libore, já ale myslím nějakýho většího sponzora. Něco jako když nám tehdy dávala sklárna. Dneska byl termín přihlášek na Mallorku. Pojedou se mnou všeho všudy tři dorostenci – bráchové Kráňský od primáře, a Rolíček, co má jeho táta u vás ten autoservis. Ostatní si to asi nemůžou dovolit.“

„No jo, není to nejlacinější sport, ta naše cyklistika,“ povzdechl si Miřád a hned začal odvádět pozornost od původního tématu. „Vem si, rodiče koupěj klukovi závodní silnici za šedesát, pak něco na zimu na trénink, to už taky nemůže bejt jen nejvobyčejnější favorit. Slušnej horák pro zpestření tréninku je dneska normou, to je aspoň třicítka. Pak na zimu běžky, funkční hadry do každýho počasí, taky spotřeba – pláště, nějaká ta regenerace, vitamíny, doplňky. No a rodiče pak sami jezděj v deset let starým autě, jehož hodnota je míň jak na polovině celkovýho vybavení jejich ratolestí. To by pak museli krást, aby je ještě posílali v zimě do teplejch krajů. A z většiny z těch kluků stejně žádný Armstrongové nevyrostou.“

„Ale mohli by, Libore, mohli by!“ oponoval s mírným vzrušením Pavlísek. „Dneska je to o těch podmínkách. A právě na to my potřebujem sponzory, aby si tu Mallorku mohli naši kluci dovolit.“

Jako by si náhle uvědomil svou přílišnou horlivost, na chvíli se odmlčel a pak pokračoval už klidnějším hlasem:

„Díval jsem se na výsledky za poslední tři sezóny. Víš, co jsem zjistil? Že naši kluci začínají brát body až po prázdninách. Do června na všech závodech jen paběrkujou. A víš proč?“

„Asi během prázdnin poctivě trénujou. Tvoje tvrdá škola…,“ zavtipkoval Miřád.

„Ale houby. Je to tím, že ty ostatní kluby jezdí pravidelně na předjarní soustředění do tepla, takže jejich borci se pak rychleji dostanou do rychlosti. Našim klukům ta forma taky přijde, ale až po prázdninách. A na těch několika zbývajících podzimních závodech už to manko nedoženou. A my tím pádem nikdy nepostoupíme do první ligy. Takže nižší příspěvky na provoz. Takže menší zájem sponzorů. A taky, jen tak čistě mimochodem, neplacený trenéři, kteří veškerý to úsilí podnikaj z dobrý vůle a ve volným čase, na úkor svejch rodin.“

„Ale ty snad žiješ sám, ne, Jindro?“

Popíchnout starého mládence si Miřád neodpustil, i když si současně uvědomoval, že na Pavlískových slovech něco je. Postup do vyšší ligy by oddílu opravdu pomohl. Ale jak vyskočit ze začarovaného kruhu nízkého ratingu, horších tréninkových podmínek, nedostatečně motivovaných borců a nezájmu sponzorů, to netušil.

III

S nápadem spojit prohlídku německého veletrhu v Lipsku pojmenovaného jednoduše Das Welt des Fahrrads s návštěvou předvánočních trhů v Drážďanech přišel Pavel.

„Když vezmu Janu, tak budem tři a pojedem společně na saskej grupn-lístek. A hlavně s ní pak do těch Drážďan nebudu muset znovu. Bude to tam jen na rychlovku, víš, jak nesnáším takový to courání od stánku ke stánku,“ vysvětloval Mirkovi svou strategii optimalizace cestovních nákladů a redukce času stráveného s přítelkyní na akci, kam by sám nešel ani za boha.

„Myslíš jako zabít dvě mouchy jednou ranou,“ shrnul Mirek.

„Jo, prostě aby se vlci nažrali a koza zůstala celá,“ přitakal Pavel.

A měl pravdu. Na lipském veletrhu si oba prohlédli nejnovější cyklistické skvosty a pozdravili se s několika přítomnými závodníky ze spřátelených saských oddílů. Pavlova přítelkyně si pak odpoledne ve starobylém centru Drážďan obešla stánky s řemeslnými výrobky, nakoupila pár cetek matce a mladší sestře a všichni tři pak s klobásou a svařákem ve zkřehlých rukách vyslechli krátké vystoupení kapely keltského folk rocku. Z Drážďan se vraceli až pozdě večer. Zatímco Pavel se s Janou o něčem živě vybavovali, Mirek pozoroval cestující v „open space“ vagónu. Vesměs shánčliví Češi s nákupními taškami plnými výprodejového textilu. Pak několik vitálních německých důchodců s rozvernou náladou a červenými tvářemi, nejspíš zahřátí svařákem, kteří si postupně v jednotlivých vesničkách povystupovali. Až do hraniční stanice s nimi jel ještě hoch, nejspíš Němec, tak do pětadvaceti, v lehce alternativním oblečení. Rychlé a trhané pohyby i uhýbající pohledy dávaly tušit narkomana pokročilého stupně. Až z toho na Mirka dopadla tíseň – chlapec mu nemohl nepřipomenout bratra. Vlad se narodil o dva a půl roku později než Mirek a otce, jehož jméno nesl a který se v devadesátém devátém sebral do Jugoslávie bojovat proti kosovským Albáncům, si tak v podstatě nepamatoval. Spojení vysoce temperamentní osobnosti, kterou paradoxně Vlad zdědil po extrovertní české matce, a nepřítomné, spravedlivě tvrdé ruky táty, který se z války nevrátil, bylo pravděpodobně jedním z faktorů nepříliš vydařené Vladovy biografie. Ale proč vlastně nevydařené, pomyslel si Mirek. Vždyť o něm pořádně nic nevíme. Je mu teprve jednadvacet, celý život má před sebou. Pár Mirkových kamarádů vidělo Vlada v Řešnově, snad tam maká v jednom autoservisu, s někým žije, vypadá slušně… Rád bych zas bráchu viděl, povzdychl si Mirek, i když se takového setkání současně obával.

Vlad měl rád společnost a zábavu, děsil se nudy a rutiny, jejíž nadbytek na základní škole přebíjel podnikáním těch nejnemožnějších vylomenin. Kázeňské postihy bohužel zcela zastínily Vladovo mimořádné sportovní a umělecké nadání spojené s poměrně vysokou inteligencí. Z jedné školy byl vyloučen, z druhé mu vzhledem k tragickému prospěchu nezbylo, než odejít do učení. Těžko tvrdit, že by se tam Vlad chytil špatné party. Spíš to byl on, kdo tam takovou partu založil. Být na střední škole, asi by v jeho okolí bylo dost kamarádů, kteří by ho brzdili: „Dobrý Vlade, večírek podařenej, ale teď už bysme se taky měli trochu učit.“ Anebo: „Na to ti serem, Vlade, to je volovina, s tím nechcem nic mít.“ Jenže na učňáku si chytrý a výřečný bavič Vlad rychle vybudoval neotřesitelnou autoritu. Bohužel se kolem něj nesešlo dost silných osobností, které by zvrátily nebo alespoň odmítly jeho ďábelské hrátky. Byl to tedy Vlad, kdo na učňák přitáhl tvrdé drogy.

Table of Contents

I

II

III