František Niedl 

Plavba do nenávratna 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Niedl, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0721-2 (epub)  

ISBN 978-80-279-0722-9 (mobi)

1 

Michael Dabert přistál na Diethnis Aerolimenas Athinon Eleftherios Venizélos, což bylo strašné už jen při vyslovení názvu. Mělo ho to varovat před událostmi následujícími, ale nestalo se tak. Jednalo se o mezinárodní letiště v Aténách, kam doputoval po patnácti hodinách cesty z Los Angeles, o které se podělily společnosti Iberia a British Airways. Byla to nejkratší možná doba letu včetně mezipřistání v Londýně na Heathrow. Mohl ušetřit dvě stě dolarů, ale let by byl o tři hodiny delší a on nehodlal riskovat ochrnutí spodních končetin nekonečným vysedáváním v letadle. Taky si mohl pronajmout soukromý tryskáč, ale nechtěl přijít o podstatnou část peněz, které si naškudlil na penzi.

Na letišti si pronajal taxi a byl rád, že se cesta do Pirea vyhýbá věčně ucpané aténské aglomeraci. Řidiči řekl jméno lodě, ke které měl namířeno, a z pokynů k nalodění se pokusil vyčíst, ve které části přístavu loď kotví.

„To nehledejte,“ zarazil ho taxikář slušnou angličtinou, „já vím, kde je Star of the East vyvázaná. Už jsem k ní pár pasažérů vezl. Ale i kdyby ne, nedá se přehlídnout.“

„Je jednou z těch…“

„Velkých krav?“ dopověděl taxikář. „Ne, není to až takový hovado, nicméně…“

„Nemáte lodě rád,“ vskočil mu do řeči tentokrát jeho zákazník.

„To se pletete, milej pane,“ ohradil se Řek. „Já jsem z rybářský rodiny, víte? Ale dneska už vás to neuživí – aspoň ne celou rodinu. Tak taxikařím. Lodě mám rád, ale tohle už nejsou lodě, ale příšery. Kromě toho z nich skoro nic nemáme. Veškerý služby poskytují na lodích. Turisté jen vyběhnou, nechají se odvézt na Akropolis, pak je svezou do centra, tam se vyfotí, slížou zmrzlinu nebo si dají frappé a ouzo, rozhází tu odpadky a mažou na loď, protože tam mají v ceně švédský stoly.“

„Asi to nebude tak černý. Já na tý lodi taky popluju a toho volna při zastávkách je víc. Aby si mohli lidé dát nějakou specialitku z řecký kuchyně. Kromě toho jdou přístavu i nějaký ty poplatky za kotvení.“

„Jo? To je nám taky platný. Přístav v Pireu koupili Číňani.“

„Tak to máte blbý.“ Dabert měl těch nářků už dost. „Teď po vás ještě budou chtít, abyste vstoupili do čínský komunistický strany…“ neodpustil si dloubnutí.

Řek se na svého cestujícího podíval poněkud nevraživě. „Tam já už jsem, ale v tý naší.“

Dabert si uvědomil, že by se ani neměl moc divit, protože kromě politického středu to bylo v Řecku vždycky vychýlené – ať už doleva nebo doprava.

Star of the East, tedy Hvězda východu, se opravdu nedala přehlédnout, přestože ve svém segmentu nepatřila k těm největším. Jenže v tu dobu v přístavu nekotvila žádná jiná výletní loď. Ne že by bylo nějak po sezoně, byl konec října a pro tento druh turistiky se vždy nějaká vhodná trasa a náplň najde, ale těch lodí nebylo zase až tolik, že by stály na rejdě před přístavem ve frontě. Takové plavby se plánovaly dlouho dopředu a rejdařské společnosti si nejdříve zamluvily stání u mola, než schválily konečný itinerář.

Star of the East byla postavena v době, kdy ještě nevznikaly ty velké krávy, jak se vyjádřil onen nešťastný řecký taxikář, jejichž součástí byly i prostory připomínající náměstí, galerie s butiky, restauracemi, kavárnami, bary, kasiny, fitness centry, bazény krytými i otevřenými a s mnoha dalšími nesmysly, za kterými si zákazníci mohli zajet raději do Las Vegas a neriskovat přitom nebezpečí, že až to přeženou s alkoholem, spadnou při zvracení do moře. Ve Vegas nanejvýš hrozilo, že zůstanou v opilosti někde ležet a budou okradeni. V tom horším případě je bodne škorpion nebo uštkne chřestýš. Ale měli vysoké procento pravděpodobnosti, že se dočkají aspoň řádného pohřbu. S něčím takovým mohli na moři počítat jen výjimečně. Pád přes palubu v noci představoval téměř jistou smrt. Ale ani ve dne neměl takový nešťastník vyhráno. Jeho pádu si musel v jakoukoli denní dobu nejdříve někdo všimnout a ani v takovém případě nebyl onen nebožák za vodou, spíš ve vodě. Předně se vždy jednalo o pád z velmi velké výšky, který nemusel dotyčný automaticky přežít. Ale i kdyby takový pád přežil a někdo si ho všiml a ten někdo by byl natolik pohotový, že by našel způsob, jak předat zprávu někomu na můstku, kdo je oprávněn konat, bylo nutné vzít v potaz i rychlost lodě plující zhruba dvaceti dvěma uzly, což představuje zhruba čtyřicet kilometrů v hodině. Taková loď odpluje od tonoucího lehce dva kilometry a než vůbec sníží rychlost a provede obrat, jsou to další dva kilometry. A než se loď dostane zpět do míst, kde došlo k nehodě, uplyne snadno čtvrt hodiny a u těch skutečně obřích ještě o něco víc. A pokud je moře neklidné s vysokými vlnami, ve kterých není tonoucí téměř vidět – nebo vůbec –, a pokud není dobrý plavec, je taková záchranná akce odsouzena většinou předem k nezdaru. A to samozřejmě za předpokladu, že se za lodí netáhnou žraloci, což se dost často stává, protože to, co odpadává z takových plovoucích měst, bývá zajímavým zpestřením jejich jídelníčku, tonoucího pasažéra nevyjímaje.

Proto se ani není co divit, že každý rok dojde na takovýchto lodích k několika desítkám záhadných zmizení, které se nikdy neobjasní. U velké části z nich se jedná o vraždy, u kterých může pachatel počítat s velice vysokou pravděpodobností, že nebude skutek nikdy objasněn, a tudíž ani potrestán. A to především z toho jednoduchého důvodu, že loď pluje v mezinárodních vodách, kam nesahá jurisdikce jednotlivých států. A i kdyby došlo k takovému skutku v pobřežních vodách některého státu, nebo dokonce v jeho přístavu, je téměř vyloučené cokoliv v prostředí připomínajícím Babylón vyšetřit. Je těžko prosaditelné, aby loď s tisíci pasažéry a členy posádky byla v přístavu zadržována tak dlouho, než se případ uzavře. Nikdo nemá zájem, aby k něčemu takovému došlo. A tak loď odpluje a kapitán může nanejvýš někoho pověřit, aby se případem zabýval. Pokud loď disponuje nějakými sekuriťáky, tak třeba je, avšak jedná se o lidi, kteří mají dohlížet na pořádek a maximálně vyřešit nějaké drobné krádeže. Ale nejsou to kriminalisté, takže při hození někoho přes palubu může zůstat pachatel docela v klidu.

V neposlední řadě ani společnost, které loď patří, nemá zájem na tom, aby se taková záležitost příliš rozmazávala, protože by ji to mohlo finančně poškodit.

Á, ano! Vždyť každá loď je registrovaná v nějakém státě. Tak snad oni… Potíž je v tom, že tyto lodě jsou registrované v takových státech, jako je Kypr, Pobřeží slonoviny, Panenské ostrovy, Panama, Libérie a v dalších podobných, jejichž státní příjem mnohdy nedosahuje ročního obratu takové lodě. Takže je dost těžko představitelné, aby takový stát vyslal někoho ze svých policejních složek, aby takovou záležitost vyšetřil.

Star of the East byla pěkná loď pro šest set turistů a dvě stě členů posádky. Ale tato její plavby měla být plavbou poslední, alespoň v dosavadní podobě. Některé její řídící a bezpečnostní systémy byly už poněkud zastaralé, ovšem dalo by se bez potíží ještě několik roků plout, ale provoz se přestal vyplácet. A tak se její majitelé rozhodli k radikálnímu kroku, který by se neznalému mohl zdát poněkud kuriózním – loď prodloužit a repasovat. Nejednalo se o nic novátorského, už se to předtím přihodilo i jiným podobným lodím. A přišlo to rozhodně mnohem levněji než stavět loď novou. Ta se v doku prostě přeřízla vejpůl, mezi oba kusy se vložil nový, už připravený díl trupu a vše se nakonec svařilo.

Star of the East měřila sto deset metrů a o dalších třicet se měla prodloužit. Kapacita pro cestující se tak měla zvýšit na tisíc osob, ale stav posádky jenom o padesát členů na celkových dvě stě padesát, což byla další úspora. To asi většina pasažérů nebude vědět, ale cestou se jim o tom jistě někdo pověřený z posádky, možná sám kapitán, neopomene zmínit, aby měli vzpomínku na to, že jsou posledními, kdo na Star of the East v takovéto podobě pluje.

Dabert si to však zjistil, když se pokusil o lodi něco nastudovat. Jistě, jednalo se o dovolenou, i když dovolená je poněkud nepatřičný výraz pro někoho, kdo si sám v pětačtyřiceti naordinoval odpočinek v podobě neplaceného důchodu, ve kterém setrvával už dva roky. Nicméně ho nenapadal pro tuto plavbu jiný výraz než dovolená. Na mysl mu nepřišel jediný důvod, proč by se měl vysiloval pro tu třítýdenní pitomou plavbu hledáním nějakého jiného označení. Vzpomněl si na dnes už okřídlenou větu z Knoflíkové války, což byl jeden starý francouzský film, kde jeden malý chlapeček, kterému v něm bylo činěno příkoří, pronesl:

„Kdybych to byl věděl, tak jsem sem nechodil.“

To, že si o Star of the East zjistil nějaké informace navíc, se dalo přičíst do jisté míry jeho profesionální deformaci, on sám se bránil označení paranoia. Ale neměl dobrý pocit z toho, že bude tři týdny uzavřen v sice velkém, přesto však omezeném prostoru, který skýtá jen málo možností k úniku. Nedalo se říct, že by se cítil bezprostředně ohrožen, a doby, kdy musel být neustále ve střehu a činit všelijaká bezpečnostní opatření, ať už v bydlišti či spíše v bydlištích, jelikož je dost často z bezpečnostních důvodů měnil, nebo u aut, než do nich nasedl, byly naštěstí pryč. Nepřátelé ubývali, ať už z důvodu, že byli mrtví, často jeho přičiněním, nebo to byli opravdu profesionálové a vše, co se jim přihodilo, brali stejně jako on, bez nenávisti ke druhé straně.

Tato plavba se však bude uskutečňovat v jemu neznámém prostředí, které nebude mít možnost ovlivnit ani změnit, stejně jako pravidla, která tam budou platit. Po většinu dospělého života byl zvyklý mít u sebe nějakou zbraň – tedy palnou. I když beze zbraně tak úplně nebude. Protože všude je nějaká ta vidlička, propisovačka, která se dá druhému vrazit do oka, šňůra, nábytek a především ruce. Ty se hodí vždycky.

No, řekl si nakonec, nikde není psáno, že nemůže loď svobodně při některé z jejích zastávek opustit, koupit si letenku na nejbližší let a vrátit se domů. I když o tom, kam je to domů, bude muset ještě popřemýšlet, ale na to bude mít dost času až na lodi.

Star of the East byla vyvázaná bokem k molu. Vyvedená byla v modro-bílé, měla tři patra od hladiny k palubě a další čtyři patra nad spodní palubou. Pod čarou ponoru byly další prostory. Samozřejmě strojovna, další technické a skladovací místnosti a možná i ubytování pro část lodního personálu. Přes všechnu nechuť, kterou Dabert k této plavbě pociťoval, nepůsobila loď zase až tak odpudivě, a tak statečně vykročil na široký můstek spojující molo s nástupním prostorem otevřeným v boku lodě. Netáhl s sebou žádný velký loďák, počítal s prádelnou a kromě toho, pokud by potřeboval cokoliv dokoupit, bude k tomu dost příležitostí ať už na lodi nebo při některé z jejích zastávek.

V nástupním terminálu seděla u pultu se dvěma počítači, z nichž jeden byl vypnutý, recepční, která ho s milým úsměvem přivítala. Za ní byli připraveni dva stevardi. Dabert jí předložil svůj voucher, který byl zároveň palubním lístkem.

„Děkuji,“ pronesla recepční s úsměvem, „mohu poprosit o váš pas, pane Brasseure?“ požádala.

Dabert jí ho bez mrknutí oka podal. Ona zkontrolovala jméno, fotografii v pasu, která se shodovala s Dabertovým obličejem, a pak projela pas ještě čtečkou.

„Omlouvám se,“ řekla, „ale v dnešní době jsou bezpečnostní opatření mnohem přísnější než kdy dřív. Ale je to i pro vaše bezpečí.“

„Chápu,“ odpověděl Dabert též s úsměvem. I když sotva by ta čtečka dokázala z těch údajů něco vyčíst. Například, jestli je terorista nebo mezinárodně hledaný vrah. Takoví by asi sotva se špatně vyrobenými padělky vstoupili na loď, ve které by byli na moři jako ve vězení. Dabertův pas byl stejně kvalitní jako kterýkoliv jiný – pravý. Jen nad tím jménem, které mu v něm přidělili, se musel v duchu ušklíbnout. Gilbert Brasseur mohl navozovat asociaci jmen herce Clauda Brasseura a šansoniéra Gilberta Bécauda. Ale takové úvahy zaváněly už opravdu paranoiou.

„Přeji vám na Star of the East příjemný pobyt, pane Brasseure,“ vrátila doklady recepční jménem Wiki, což měla na identifikačním štítku pověšeném na sněhobílé košili v místech, kde končila dle puritánského označení slušná část horní poloviny trupu a začínala ta mnohem oblejší, která však dělala z obyčejného těla teprve to ženské, které stálo za podívání. Pak kývla na jednoho ze stevardů, který vzápětí uchopil madlo Dabertova kufříku a vydal se s ním do útrob toho plovoucího monstra. Prošli do jakési haly, ze které vedlo několik chodeb. Na jedné straně uviděl Dabert velkou restaurační jídelnu a na straně druhé společenský prostor. Hala byla součástí jakéhosi tubusu vycházejícího z nejnižšího patra přes všechna ostatní až k vrcholu, kde byl tubus zakončen obrovskou prosklenou kopulí. Patry procházelo široké točité schodiště s kruhovým ochozem v každém patře. Dabert si od samého začátku snažil vštípit do paměti propozice lodě a dislokaci všech důležitých prvků a zařízení. Stevard přistoupil ke dveřím jednoho ze tří výtahů, které nebyly tvořeny skleněnými klecemi pohybujícími se efektně po stěnách, ale klasickými výtahy zapuštěnými do stěn.

Dabert se podíval na mladíkovu jmenovku, kde bylo uvedeno jméno Serheyi, z čehož usoudil, že se bude nejspíš jednat o Ukrajince. Člověk vždycky zaboduje, když osloví toho druhého jeho rodnou řečí. Ale ukrajinsky neuměl a rusky to nechtěl zkoušet, i když nejspíš všichni Ukrajinci umí rusky a někteří z nich jenom rusky a ukrajinsky vůbec. A také bylo pravdou, že v poslední době dost Ukrajinců zrovna Putinovo Rusko nemusí, protože to se k nim nechová vůbec hezky. A tak zůstal u osvědčené angličtiny, která mu sice také nepřirostla k srdci, ale to bylo tak asi všechno, co s tím mohl dělat. „Kdyby se loď začala potápět,“ zahájil Dabert konverzaci, „to by byl asi o ty výtahy boj, co?“

„Ani ne,“ řekl mladík klidně. „Dál na chodbách jsou i další výtahy a pokud by došlo k výpadku proudu, je tu dostatek schodišť, po kterých by se dalo sejít. Ale ani to by nebylo v plné míře třeba, protože některé záchranné systémy jsou umístěny přímo v horních patrech.“

„Toho jsem si všiml před nástupem do lodi. To řešení je prozíravé – člověka to uklidní.“

„Nemějte obavy. Všude ve veřejných prostorách jsou na stěnách umístěny prostorové plánky. A po vyplutí proběhne i proškolení o zásadách, jak se chovat při mimořádných událostech. Kromě toho máte v kajutě manuál, který si můžete pročíst. Na přání můžete dostat i dispoziční plány celé lodě.“

Výtah se zastavil a oni se vydali jednou z chodeb, po jejíchž stranách byly dveře do jednotlivých kajut.

„To by bylo výborné, kdybych si mohl něco o lodi nastudovat,“ řekl Dabert nadšeně. „Je to udivující mikrosvět, který mě fascinuje, ale příliš jej nechápu.“

„To nebude problém,“ odpověděl mladík a Dabert si pomyslel, jak snadné je dostat se k informacím, které by správně neměly být zase až tak moc veřejně přístupné. Pokud by byl teroristou, velmi by mu usnadnily vykonání nějakého diverzního záměru. Na druhou stranu, asi by si takové informace opatřil už dopředu, ještě než by vyplul.

„Doufám, že budu mít kajutu s výhledem na moře,“ nasadil nejapný tón dychtivého turisty.

„Ovšem. Máte šesté, předposlední, patro s výhledem na moře a s lodžií.“

„A bude na jih, nebo na sever?“

Stevard se na Daberta podíval, a když uviděl, že se usmívá a že není opravdu takový blb, jak by se podle položené otázky dalo soudit, také se usmál. „To bych vám mohl zaručit jenom v případě, že byste si pronajal kajuty dvě na protilehlých stranách lodě. A vy byste je pak střídal podle toho, jakým kurzem by loď zrovna plula a kterou stranou by byla natočená k slunci.“

„Necháme to tak, jak to je. Vždyť slunce také není všechno a ty ozónové díry mě děsí…“

Kajuta to byla opravdu pěkná. Sice ne v nejluxusnější třídě, ta byla v sedmém patře, ale patřila k těm lepším. Velké okno se vstupem na zapuštěnou lodžii, před níž se dala zatáhnout průhledná tvrdá fólie a v případě nepříznivého počasí tak mohl turista v suchu pozorovat běsnění živlů, aby se mohl psychicky připravit na to, do čeho půjde, kdyby se náhodou začala loď potápět. Součástí kajuty byla i koupelna se sprchovým koutem, umyvadlem a WC.

„Beru to, admirále,“ řekl Dabert rozverně stevardovi a dal mu slušné spropitné. Načež osaměl.

Vybalil si kufr a došel se do koupelny osprchovat. Na umytí vlasů použil šampon z jednorázového sáčku připraveného na poličce. Žádný svůj šampon si v rámci teorie, že je nesmysl vozit takové věci přes půl zeměkoule, nevzal. Buď ho bude pokojská zásobovat tím erárním, nebo si prostě nějaký koupí na lodi. S mytím vlasů neměl zase až tak velký problém, protože se mu nemastily. Ale vzpomínal si na jistého Kurta Stronga, kterému se vlasy mastily docela dost, jak ten problém řešil, když byli nasazeni s Cizineckou legií v Mali. Nevzal si šampon, ale i kdyby ho měl, nebylo dost vody, aby se v ní mohl šplouchat. A tak ještě než vyrazili na desetidenní pohyblivou hlídku, odsypal si ze zásob do malého pytlíčku trochu mouky, kterou si vždy posypal vlasy, rukou ji ve vlasech protřepal a pak si ji i se zachycenou mastnotou vyčesal ven.

Neměl ani holení, protože v rámci snahy, aby vypadal stejně jako ten pán na fotce v jeho pasu, se neholil. A také proč ne, vždyť se jednalo o jednu a tutéž osobu. Měl jen malý elektrický strojek s výškově nastavitelnými břity, což mělo za účel udržovat zdánlivě neupravené strniště ve stavu vysoké upravenosti.

Na závěr své činnosti se podíval do zrcadla a usoudil, že pro svůj vzhled udělal, co mohl, a i kdyby se snažil sebevíc, další roky z těch, co už nasbíral, neodmaže. Samozřejmě profesionální maskérka by dokázala mnohem víc, ale pak by se mohlo stát, což se mnohdy i stávalo, že dotyčný vypadal spíš jako nějaká vysloužilá sexuální pracovnice vyhozená z veřejného domu, která musí závěr své kariéry trávit šlapáním chodníku. A tak na sebe hodil lehké plátěné kalhoty a košili s krátkými rukávy, kterou nechal volně přes kalhoty. Což bylo praktické, protože se tak dala snadno zakrýt zbraň, pokud by nějakou měl – ale on žádnou neměl. Na nohy si nasadil lehké mokasíny, které byly nejen lehké, ale i velmi drahé. On sám by si je nikdy nekoupil. Ne že by si to nemohl dovolit, ale měl takovou představu, že každá věc má svou cenu do určité výše a co je nad ní, je jen oblbováním lidí. Ale koupila mu je jeho přítelkyně Joan Hartingová, stejná, která ho poslala na tuhle nesmyslnou plavbu. I když jí možná smysl dávala.

Tak jo, řekl si. Nastal čas na seznámení s prostředím a na první dnešní drink. A tak vyšel na chodbu a zaklapl za sebou dveře.

2 

Tentokrát nejel výtahem, ale sešel do podlaží, kde se nacházely různé butiky, cukrárna a bar se společenským prostorem a tanečním parketem, který byl v tuto denní dobu prázdný, vyjma několika obsazených stolků, u kterých bylo možné nechat se obsloužit zdejším personálem. Dabert se ale posadil přímo k baru, který tvořil jednu velkou podkovu. Uvelebil se na jeho konci, tak aby mohl bez otáčení pozorovat co největší část prostoru, prostě profesionální deformace. A podle hesla, že všichni bez výjimky, počítaje i lidi na vozíku, mohou být tvými vrahy. Snad vyjma dětí. I když i děti mohou být také pěkné potvory.

„Co si dáte?“ zeptala se barmanka asijského vzezření, s obličejem jako zralá třešeň a s jmenovkou, na které stálo Yingtáo.

Dabert si předsevzal, že se jí zeptá na to, co její jméno znamená, ovšem až později, až se budou znát důvěrněji. Bylo by pěkné, kdyby to jméno představovalo právě třešeň. „Dal bych si gin s tonikem a ledem, mohu-li prosit,“ odpověděl na otázku.

„Ovšem,“ odpověděla Yingtáo s úsměvem.

Daberta napadlo, že se tu na něj zatím všichni usmívají, a zdali je to jejich přirozeností, či je to přidělením příslušného služebního úsměvu. Což by jistě muselo časem vyvolat v obličeji svalovou křeč.

„Přiložte, prosím,“ vyzvala ho barmanka s nemizejícím úsměvem.

„Oj!“ vyjekl Dabert překvapeně. „Do kamen? Nebo mám snad přiložit svou tvář na vaše líčko? Což by bylo mnohem příjemnější, tedy alespoň pro mne.“

„Vy budete asi velice veselý člověk. Myslela jsem, abyste přiložil náramek, který vám nasadili na ruku po příchodu na loď, ke čtečce.“

„Ach ovšem. Pak mi budou otevřeny všechny brány radosti,“ pitvořil se dál Dabert.

„Ne navždy, ale jenom po dobu této plavby, ale také se nebude jednat o všechny radosti – za některé se platí zvlášť.“

Ty potvůrko, podivil se pro změnu Dabert. Jestlipak se jedná pouze o slovní obrat nebo se za tím skrývá i něco víc? Ale nehodlal se na to ptát, protože neměl v úmyslu žádných služeb navíc využívat. Ta plavba měla úplně jiný účel, i když její dopady sám nedokázal dopředu předjímat. Avšak rozhodně netrpěl sexuální nouzí a byl přesvědčen, že všechno, co bude potřebovat, bude obsaženo nikoliv v barvě pleti, ale v jeho náramku, které byly též dle ceny lodního lístku v různých barvách, ke kterým náležela různá úroveň čerpání.

Yingtáo se přesunula k jinému zákazníkovi a Dabert si zapálil jednu ze svých lehkých cigarillos zabalených v tabákových listech. Nebyl žádný velký kuřák, ale lpěl na tom, když si sám mohl rozhodnout o tom, kdy si zapálí. Což v současném světovém tažení, tedy spíš evropském a americkém, nebylo zase až takovou samozřejmostí. I na lodi samotné bylo dost prostor, kde platil zákaz kouření, například v kajutách, s výjimkou lodžií, na chodbách a restauracích, ve fitku, kosmetických salonech a dalších. Zákaz však neplatil pro bary a paluby. A bylo dost těžko představitelné, že by mohla být celá loď nekuřácká. Třetina lidí kouřila a nebylo myslitelné, že by se vstupem na loď rázem tohoto nešvaru zbavila. Kuřáci by se prostě takové plavby nezúčastnili. Jedině, že by loď byla vybavena výsuvnými koši, které by se se zájemci o pokouření vysunuly mimo loď, kde by si tato pronásledovaná skupina lidí mohla zakouřit.

„Už mi asi hrabe,“ zhodnotil nahlas své myšlenkové pochody Dabert.

„Co, prosím?“

Dabert zvedl pohled a zaregistroval, že se k němu vrátila Yingtáo. „To je v pořádku,“ uklidnil ji.

„Ještě jednou?“ zeptala se Yingtáo a ukázala na Dabertovu sklenici.

„Ne, už ne. Nejsem na alkohol zvyklý. Piji převážně ovocné šťávy a mléko.“

„Máme tu velký výběr. Dokonce i zmíněné mléko zde máme.“

„A ta kráva, od které ho máte, je zdravá?“

Yingtáo se na Daberta podívala. „Aha,“ řekla chápavě.

„Musím si na vás dávat větší pozor.“

„To je správné. Protože ten, kdo je připraven, nemůže být překvapen. Zdá se, že na lodi není příliš lidí,“ změnil Dabert bez přechodu téma. „Nebo ještě dorazí?“

„Pár jich přijede ještě zítra, ale moc jich už nebude. Loď nebude plně obsazena. Nevím, jestli to víte, ale je to v této podobě její poslední plavba. A společnost se nepokoušela ji plně obsadit za každou cenu. Takže místo šesti set cestujících jich bude asi jenom čtyři sta.“

„Tak se aspoň tolik nenalítáte, Yingtáo.“

„Tak to jste vedle, pane…“

„Říkejte mi Gilberte.“

„No, ve skutečnosti se to má tak, že úměrně tomu snížili i počet personálu. Takže se naběhám stejně jako jindy.“

„Počkejte, počkejte. To přece nejde. K vedení a obsluze lodi je přece třeba stejný počet posádky, ať je loď plná nebo prázdná.“

„Posádky se to samozřejmě netýká, ale těch, kteří se starají o servis.“

„No proto. Skoro jsem se bál, že nechali doma prvního důstojníka, půlku strojníků a druhého kormidelníka… Taky by mohli potom chtít, aby vypomáhali turisté… Už se vidím, jak celý špinavý a upocený, na pokraji vysílení přikládám uhlí pod kotle.“

„My nemáme kotle, pane Gilberte.“

Dabert se na Yingtáo zašklebil. „To mi spadl kámen ze srdce.“

„Zdá se, že jsem si zase naběhla,“ dál se Yingtáo na Daberta usmívala.

Dabert se zvedl. „Půjdu,“ oznámil. „Mám toho ještě hodně na práci.“

„Opravdu?“

„Předně musím projít loď, jestli do ní někde neteče, a pak se budu muset připravit na večeři. Nevěděl jsem, že bude plavba tak náročná.“

„Vždyť jsme dosud nevypluli. Zítra máte ještě prohlídku Atén.“

„To se asi skočíte ještě rozloučit s rodiči.“

„Nerozumím.“

„Ale… taxikář, který mě vezl z letiště, si stěžoval, že přístav v Pireu koupili Číňané.“

„Aha,“ obličej Yingtáo posmutněl. „Moji rodiče mají rýžové pole. Čtvrtinu úrody sní rodina, zbytek mohou prodat. Z toho si asi dokážete spočítat, jak je přibližně to pole velké.“

„Omlouvám se. To měl být vtip, ale zdá se, že se poněkud nevydařil.“

„To nic, pane Gilberte, už jsem slyšela horší. Ale jinak se mi s vámi dobře povídalo.“

Dabert začal systematicky procházet loď a pokusil se vtisknout vše do paměti. S tím neměl potíž. Ne, že by měl přímo fotografickou paměť, ale vždycky se dokázal velice dobře prostorově orientovat. Takových cvičení, a nejen cvičení, prováděl v minulosti nesčetně a následné plánky, které později dle svého průzkumu nakreslil, se ve většině případů dokonale shodovaly se skutečností. I proto se rozhodl projít nejdříve loď a teprve potom zkonfrontovat svá zjištění s plánky. K takové činnosti neměl sice žádný opodstatněný důvod, ale kromě vžitých zvyklostí to byl dobrý trénink, podobný jako když bude během plavby chodit do fitka, plavat v bazénu, jakož i odhadovat lidi, aby mohl později posoudit, pokud k tomu bude mít příležitost, do jaké míry byly jeho odhady relevantní.

Začal od těch nejnižších pater, která byla pod hladinou ponoru. Ne všechny prostory byly veřejnosti přístupné, ale na většině vstupů byly nalepovací fólie s popisem, k čemu prostor za dveřmi slouží. Strojovna se nedala přeslechnout, i když hlavní motory byly vypnuté. Ale běžel nebo běžely ty pomocné, které měly za úkol pohánět generátory pro výrobu elektřiny potřebné k svícení topení, ohřevu vody, pohonu kompresorů k natlakování vzduchu, čerpadel, nabíjení baterií, na které bylo zase napojeno ovládání a zabezpečení lodi a k mnoha dalším účelům.

Když vystoupal do obytné zóny, bylo vybavení pater směrem vzhůru vždy o něco luxusnější. V těch spodních narazil i na fitness. Kajuty byly umístěny i uprostřed lodi a byly tudíž bez oken. Ty byly samozřejmě levnější. Ale někteří pasažéři takovému uspořádání dávali přednost a cena v tom nehrála roli, protože pohled na neustále se přelévající mořské vlny je rozrušoval.

Nejvyšší patro bylo uprostřed bez kajut, které byly nahrazeny zapuštěným bazénem a jakýmsi oválným korzem, kde byla kolem bazénu rozestavená lehátka pro koupající se a v zadní části se nacházel další bar. Bylo ku podivu, že do toho prostoru ústily i dveře vnitřních kajut. Dabert si nedokázal představit, že by se v takové kajutě ubytoval a musel celý den poslouchat vřískání od bazénu, křik opilců a vlezlou, většinou primitivní reprodukovanou hudbu. Bohužel doby, kdy se prostorami parníků linuly tóny skladeb Glenna Millera, ať už v podání živých kapel nebo reprodukovaných, byly už pryč. Ale zřejmě si takové kajuty pronajímají takoví, kteří se na podobnou plavbu právě za něčím takovým vydají a mají to tak z první ruky. Z toho by se mu asi rozskočila hlava a on by v zoufalství skočil do moře.

Byl samozřejmě hluk a hluk. Například řev motorů Lockheedu C-130 Herkules ho dokázal dokonale uspat, zrovna tak jako motory nákladní lodě, na které se přepravovali kolem pobřeží Afriky. A to si z nedostatku volného prostoru lehl přímo na podlahu strojovny. Ale kakofonie zvuků ho dokázala vytočit k takové nepříčetnosti, že by snad dokázal i vraždit.

Z pátého patra bylo možné vyjít na jednu z vyšších palub, kde se nacházel další bazén. A to byl vedle fitka ještě jeden menší, krytý.

Dabert se vrátil do kajuty. Zul si mokasíny, sundal kalhoty a z ledničky vyndal jednu colu light. Pak si lehl na postel a vedle sebe rozložil dispoziční plánky lodi a postupně je začal procházet. Na konci jeho porovnávání si musel s uspokojením přiznat, že se téměř vše shoduje s tím, co si vryl do paměti. „Nebylo to tak zlé,“ pochválil se.

3 

I kdyby nevěděl, kde se nachází jídelna, stačilo by se vydat stejným směrem, kterým se ubírali i ostatní turisté. Nebyly to žádné davy, většinou dvojice, ale i jednotlivci. U vstupu se ho ujal muž východního vzezření, středního věku a s ulízanými vlasy syté černě. Ale nejednalo se o Číňana. Později se Dabert dozvěděl, že se šlo o Indonésana, z kteréžto země pocházela i velká část obslužného personálu, kuchyně, prádelny, ale Indonésanky sloužily i v řadách pokojských.

„Dobrý večer, pane,“ oslovil muž Daberta měkkou angličtinou. „Jmenuji se Aramati Lamputo, ale říkejte mi prosím jen Aramati. Jsem vedoucím této restaurační jídelny a budu vás mít na starosti. Pokud by vyvstaly nějaké potíže, obracejte se prosím přímo na mě.“

„Jsem poctěn, pane Aramati. Jmenuji se Gilbert Brasseur.“

„Děkuji. Teď bych si vás dovolil uvést ke stolu, který si vyberete. Ovšem za předpokladu, že to bude některý z volných,“ dovolil si Aramati Lamputo drobný vtip.

Prošli jídelnou, která sloužila pro strávníky nižší třídy, kde se hosté obsluhovali sami formou bufetů, jen pití jim roznášeli číšníci. Za ní byla druhá menší jídelna s vyvýšenou podlahou, přiléhající k zaoblené prosklené stěně, skrze kterou se otevíral pohled na moře a nyní, před vyplutím, ještě na část Pirea. Zde se obsluhovalo podle výběru z jídelního lístku, ale pokud si strávník chtěl naložit plný talíř dle vlastního výběru u bufetu, nikdo mu samozřejmě nebránil. A Dabert věděl, že při vrozené lidské nenažranosti dávají mnozí tomuto druhu obsluhy přednost. Rozhlédl se kolem, ale téměř všechny stoly byly obsazené. Ne plně, volných míst bylo stále dost. Uviděl poslední zcela volný stůl, ale v tu chvíli si k němu sedla nějaká čtveřice. Ale i kdyby ho uchvátil pro sebe, jistě by si k němu někdo další přisedl.

„Nechám to na vás, Aramati,“ obrátil se na Lamputa.

„Moudré rozhodnutí. Následujte mě, prosím, pane Brasseure.“ Lamputo ho zavedl ke stolu až u prosklené stěny. Byl pro šest lidí, ale seděli tam jenom tři. Jeden muž a dvě ženy. „Když dovolíte, vážení,“ Lamputo se mírně uklonil, „posadil bych k vám ještě jednoho hosta. Vyberte si laskavě a vzápětí budete obslouženi,“ řekl vedoucí jídelny a poté zmizel.

„Nedá se nic dělat,“ řekl Dabert omluvně. „Byl jsem k vám prostě přidělen. Snad vám nebudu příliš vadit.“

Trojhlasně ho ubezpečili, že nikoliv, a tak se posadil. Asi by se posadil, i kdyby protestovali, protože nehodlal obcházet ostatní stoly s dotazem, zdali nebude přítomným vadit. Nepáchl, všichni byli stejné barvy pleti, takže ani rasový podtext nemohl být překážkou. A na náboženské vyznání se nehodlal vyptávat.

„Asi bychom se měli představit,“ usmál se na Daberta poněkud hřmotný, ale sympatický třicátník. „Já jsem Harry Stromfield,“ pak ukázal naproti sobě, „toto je moje žena Elaine. Jsme tu na svatební cestě.“

Elaine se začervenala a Daberta napadlo, že v dnešní době se lidé už moc nečervenají. „Velmi mě těší, Harry a Elaine Stromfieldovi, a gratuluji vám k vašemu sňatku. Já jsem Gilbert Brasseur.“ Pak se Dabert zadíval na ženu sedící vedle Elaine, která ho se zájmem pozorovala. Ale ne pod vlivem nezvladatelného chtíče, to ani náhodou, spíše jakoby z nějakého studijního důvodu.

„No, tak teď už zbývám jenom já. Paula Erhartová.“

„Těší mě,“ pronesl Dabert a na ženu se zadíval. Byla opravdu zajímavá. Nikoliv nějakou lacinou vyzývavostí a pozlátkem, které se snadno sloupne, ale zvláštním, tajemným a tichým nábojem, který přecházel po staletí z předků na potomky. Mohl by říct, že jsou téměř stejně staří, pokud by od svého věku odečetl zhruba tak dvacet let. Takže jí mohlo být nějakých dvacet sedm, dvacet osm. Jako předkrm si objednal smažené mušle, jako další chod mořského okouna a jako dezert zmrzlinu s kandovaným ovocem, pokapanou jamajským rumem. V předkrmu byli všichni zajedno, jakož i v rybách, i když každý si objednal jinou. Ženy si, zřejmě kvůli linii, u Elaine opodstatněně, u Pauly bezdůvodně, objednaly místo zmrzliny meloun. K pití si Dabert bez zaváhání objednal pivo, i když vše původně směřovalo k tomu, že si objednají společně lahvinku bílého, jak by se k rybám slušelo. Ale Dabert se nikdy nerozhodoval podle toho, co se sluší nebo nesluší, ale podle vlastního uvážení. Harry se nakonec se zřejmým povděkem nechal Dabertem strhnout a objednal si také pivo. Takže ženy zůstaly na tu láhev samy, ale Dabert jim slíbil, že jen co uhasí žízeň, tak jim s vínem s Harrym pomůžou. Objednal si velké pivo, ale mohlo ho napadnout, že pojem velké a malé je všude brán jinak, zvláště v zemích, kde pivo není národním nápojem. A tak místo půllitrové sklenice dostal třídecovou. To mu však náladu nezkazilo, protože věděl, že si jich bude moci objednat, kolik bude chtít, jen číšník se víc naběhá.

Po večeři se odebrali všichni do společenského sálu a podařilo se jim uchvátit stolek pro čtyři, jeden z volných. Ale nebylo to tak zlé – při pouze dvoutřetinové naplněnosti lodě, z čehož někteří na loď ještě nedorazili. Část přítomných zůstávala stejně stát. Buď tak byli zvyklí, nebo chtěli, aby na ně bylo lépe vidět. Zato bar byl obsazený téměř do posledního místa.

Personál začal roznášet skleničky se šampaňským. Byl to už takový zvyk, pozornost kapitána, který zvával cestující na přípitek před vyplutím. Na takovýchto lodích o téměř pěti tisících cestujících to bylo spíše klišé, protože kdyby měl ze svého zaplatit, nestačila by kapitánovi ani měsíční výplata. Kromě toho všichni byli v režimu all inclusive, takže pití měli v ceně, ale není od věci dodržovat staré zvyky. I když u některých bylo příjemné, že se od jejich vymáhání v tichosti upustilo jako například od práva kapitána vykonat na lodi hrdelní trest, protože byl na ní hned po Bohu zástupcem krále nebo královny.

Když to vypadalo, že už byli všichni obslouženi plnou skleničkou, někteří už druhou, protože tu předchozí už stačili vypít, zjednala si manažerka zábavy ticho a na pódium k ní vystoupal kapitán celý v bílém a s kapitánskou čepicí v podpaží. Manažerka ho představila jako Dmitrise Papanakise. Kapitán nebyl vysokého vzrůstu, zato impozantního vzhledu. Vlasy měl stříbrné a vlnité a dost připomínal herce Omara Sharifa.

„Vážení cestující,“ oslovil přítomné. „Dovolte mi, abych vás jménem společnosti Electra Line přivítal na palubě této lodě. Možná mnozí z vás neví, že se vám dostalo výsady absolvovat poslední turistickou plavbu Star of the East v takové podobě, ve které se nachází nyní. Ale nebojte se, nepůjde do šrotu, ba naopak. Podrobí se zásadní přestavbě, po které bude ještě větší a krásnější. Naše plavba, dneškem počínaje, potrvá dvacet čtyři dní a zhruba polovinu toho času strávíme v přístavech, abyste si mohli vychutnat alespoň zrychleně krásy některých z jejich pamětihodností. Všichni asi víte, co nás čeká, ale pro připomenutí: vyplouváme zítra odpoledne, hned potom, co se vrátí na loď ti, kteří budou mít zájem prohlédnout si ještě Atény. Poplujeme přes Středozemní moře do egyptské Alexandrie. Odtud nás čeká cesta Suezským průplavem do Rudého moře a přes Adenský záliv do Arabského moře a Indického oceánu. Tam nás bude čekat další zastávka naší plavby, Kolombo na Šrí Lance. Následovat bude indická Bombaj, která bude už na návratové trase, na jejímž konci bude Abú Dhabí ve Spojených arabských emirátech, odkud se dopravíte už samostatně letecky do svých domovů. Chtěl bych připomenout, že zrovna tak jako je posádka lodi mezinárodní, tak je mezinárodní složení i vás, pasažérů. Jsou zde občané ze zemí jako Velká Británie, Francie, Spojené státy, Izrael, Německo, Rusko a dalších. Chtěl bych na vás apelovat, abychom byli příkladem okolnímu světu v soužití různých národů a národností s mnohdy odlišnou kulturou, náboženstvím a zvyky. Chtěl bych, abychom ukázali, že takové soužití je nejen možné, ale i přínosné. Snad se vám můj proslov nezdál příliš dlouhý, ale chtěl jsem vám říct všechno zásadní, co jsem měl na srdci. Většina z vás mě už do konce plavby neuvidí, ale to neznamená, že nebudu s vámi. Jen budu mít jiné povinnosti nežli vy a budu dělat všechno pro to, abyste měli z cesty ty nejkrásnější a ničím nerušené zážitky.“ Kapitán pozvedl svou sklenku a připil všem na šťastnou plavbu, za což byl odměněn bouřlivým potleskem.

„Když mu všechno půjde, jako ta řeč, nemáme se čeho bát,“ ohodnotil kapitánův proslov Harry.

Později začala hrát reprodukovaná hudba a namaskovaní imitátoři v převlecích začali zpívat šlágry známých interpretů. Dabert tento kýčovitý druh zábavy nesnášel. Lidé začali tančit a zakrátko na to se zvedli i Harry s Elaine a Harry srozumitelným gestem pobídl Daberta, aby se k nim s Paulou přidali. Tím ho však přivedl jen do nepřehlédnutelných rozpaků. Nakonec se Dabert začal neochotně zvedat, ale Paula mu hodila záchranné lano, když ho uchopila za ruku a přiměla ho, aby se znovu posadil.