Nicolas Barreau 

Čas třešní 

Originální název: Die Zeit der Kirschen 

Vydáno u Thiele & Brandstätter Veflag GmbH, Vídeň 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2021 by Thiele & Brandstätter Veflag GmbH, Vienna, Austria 

Translation © Dagmar Hoangová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0613-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-0614-7 (mobi)

Mým spřízněným duším – díky za vaši trpělivost, podněty, naslouchání, povzbuzování, lásku, smích.

A pochopitelně za šampaňské. 

A mému oblíbenému vydavateli – stále a znovu. 

PROLOG 

Place de Furstenberg je malé tiché náměstí v Paříži. Čtyři sukovité stromy, stará lucerna uprostřed kruhového záhonu, maličké květinářství, Musée Delacroix. Turisté sem často nezabloudí, přestože je náměstíčko vzdálené jen několik kroků od Deux Magots, slavné literární kavárny, z jejíž terasy je nádherný výhled na nejstarší kostel ve městě a ve které si chtějí všichni návštěvníci Paříže jednou vypít café crème – kvůli existencialistům a Hemingwayovi. Pařížští intelektuálové se Deux Magots vyhýbají, protože tam jsou přemrštěné ceny, nevlídní číšníci a v neposlední řadě i proto, že dokonce i Jean-Paul Sartre a Simone de Beauvoirová přecházejí někdy do jiné kavárny, která se nachází hned na dalším rohu, do Café de Flore, v níž ještě i dnes údajně vane pravý duch literatury.

I Les Éditions Opales, kde pracuji, se nachází nedaleko Place de Furstenberg. Je vlastně zázrak, že uprostřed Saint-Germain existuje tak poklidné místo. Je to úžasný prostor, když je člověk nešťastný a chce být sám, pokud nepotřebuje lavičku k delšímu setrvání.

Je konec dubna, slunce i vpodvečer hřeje, v kouzelné zahradě ve Vétheuil, kde teď ONA pravděpodobně je, kvetou poslední třešně. V zahradě, do které patrně už nikdy nevstoupím.

Všechno jsem zkazil. To poznání se bolestivě zarývá do mého těla jako hydrant, na němž sedím. Zabořím hlavu do dlaní, zírám na dlažbu a nemám chuť vrátit se do nakladatelství, kde se ostatní chystají slavnostně vstoupit do měsíce května. Co bych tam dělal? Co bych ještě dělal kdekoli ve světě?

Prostě tu jen sedím a doufám v zázrak. Dalo by se také říct, že jsem ztratil veškerou naději. Když se nad tím člověk zamyslí, je to skoro totéž. Jakmile lékař prohlásí, že můžeme už jen doufat v zázrak, myslí to přece přesně tak – že je to beznadějné.

Dřív jsem vždycky říkal, že naděje patří k mému povolání. Prodáváme sny a svět knih žije především z naděje, nemám pravdu? Literární agent doufá, že vydavatel uvidí v rukopisu, který mu nabízí, stejný potenciál jako on a udělá mu pěticifernou nabídku. Nakladatel doufá, že se jeho knihy budou dobře prodávat, následně je začne oslavovat tisk a dostanou se na seznam bestsellerů. A já doufám, že román, který jsem mezi mnoha průměrnými až hrůzu vzbuzujícími rukopisy objevil, o jehož úspěchu jsem přesvědčený a za který jsem se v nakladatelství zasadil, spustí lavinu nadšení. Ano, dokonce doufám, že laskavý čtenář tu knihu opravdu otevře a místo sledování dalšího dílu seriálu na Netflixu ji přečte.

Jsem André Chabanais, šéfredaktor v nakladatelství Les Éditions Opales. Někdy také autor – dokonce velice úspěšný. Publikuji však pod pseudonymem Robert Miller. Možná jste už alespoň jedno z těch jmen slyšeli. O tomto dvojím životě dlouho nikdo nevěděl, ani můj vydavatel, obchodně zdatný monsieur Monsignac, jemuž vděčím za mnohé.

Všechno začalo tím, že jsem napsal román o ženě, kterou jsem vůbec neznal. Jednoho jarního večera, když se osud pomalu přikrádal, jsem procházel ulicemi Saint-Germain. Bezděčně jsem nahlédl oknem do útulné malé restaurace Le Temps des Cerises. Červeno-bíle kostkované ubrusy, záře svíček, tlumené světlo. A pak jsem spatřil Aurélii, krásnou kuchařku, o které jsem tehdy ještě vůbec nevěděl, že se jmenuje Aurélie. Viděl jsem její úsměv a zůstal jako očarovaný. Ten úsměv, který ani nepatřil mně, mě obšťastnil. Stál jsem venku u okna jako šmírák a neodvažoval se dýchat, tak dokonalý mi připadal ten okamžik. Byl to úsměv cizí ženy, který mě inspiroval a poskytl mi křídla. Ukradl jsem ho tedy a vzal prostě s sebou, strčil ho do kapsy a udělal mladou kuchařku hrdinkou svého příběhu.

Kniha, kterou jsem za pomoci literárního agenta Adama Goldberga (mého dobrého přítele a ještě lepšího agenta) pod falešným jménem uveřejnil a která mi měla trochu vylepšit skrovný příjem redaktora, se stala – s čímž nikdo nepočítal – bestsellerem. Náhlý úspěch britského autora jménem Robert Miller, který ve skutečnosti neexistoval, se mi stal takřka osudným.

Hrdinka mého románu, ta žena z restaurace, stála totiž jednoho dne jako zjevení v prostorách nakladatelství Les Éditions Opales a prohlásila, že jí román toho skvělého spisovatele zachránil život. Rozhodně chtěla poznat muže, který jej napsal, a doufala v mou pomoc.

Měl jsem pocit, že do mě udeřil blesk.

Co všechno jsem udělal, abych ji od toho nemožného záměru odvrátil a nasměroval její zájem na sebe! Kdo se ale spokojí s redaktorem, když může mít autora?

Aurélie uskutečňovala svůj plán seznámit se s Robertem Millerem se směsicí šílenství a odhodlání, které jsem ještě u žádné ženy nenašel.

Silně to na mě zapůsobilo. Byl jsem zoufalý. Především ale zanedlouho beznadějně zamilovaný do toho umíněného stvoření se zelenýma očima a vlasy medové barvy. A místo abych jí řekl pravdu – což mi v tom momentě připadalo úplně nemyslitelné, protože by mě to stálo zaměstnání –, zaplétal jsem se pořád víc do lží a podvodu, abych získal srdce krásné kuchařky pro sebe.

Pokrytecky jsem se nabídl jako poslíček lásky, předával ve své pozici redaktora dopisy mezi kuchařkou a údajně velice plachým anglickým spisovatelem, který bydlel ve venkovském domku jen se svým psem Rockym, a odpovídal na ně jako Robert Miller. Domlouval jsem schůzky, které autor na poslední chvíli rušil, a velice rád utěšoval Aurélii, která zklamaně klesla do objetí vlka v rouchu beránčím – do mé náruče. Pak jsem ale udělal chybu, Aurélie začala tušit zradu, dala si jedna a jedna dohromady a bez váhání mě vyřadila ze svého života. Žena, kterou jsem nadevše miloval, mě teď nenáviděla. Především mi už nevěřila jediné slovo, ani to – jaká ironie! – že jsem opravdu autorem té knihy.

Všechno se zdálo být ztracené. Byl jsem úplně vyřízený, nevěděl jsem už kudy kam, a tak jsem řekl pravdu. Nejdřív svému šéfovi, monsieur Monsignacovi, který byl tak laskavý, že mě po záchvatu zuřivosti nepropustil, ale povzbudil k dalšímu psaní. „To je ale skvělý příběh!“ zvolal a bystré oči mu planuly. „Napište to, André, napište všechno tak, jak se to přihodilo. Musíte říct celou pravdu! Ať to dopadne jakkoli, uděláme z toho nový bestseller.“ A tak jsem se zabarikádoval na několik týdnů ve svém bytě a věnoval se jen tomu. Hodně jsem kouřil, vypil spoustu kávy a psal o svém životě. Vyprávěl jsem příběh od prvního úsměvu za oknem malé restaurace po radu svého nakladatele učinit plné doznání. S bušícím srdcem jsem položil rukopis Aurélii před dveře.

Odpustila mi a stal se z nás pár.

Toho lednového dne v Paříži sněžilo. Pamatoval jsem si ještě přesně, jak jsme stáli v malé ulici velkoměsta, kterému se říká město lásky. A jak se v Auréliiných vlasech zachytávaly sněhové vločky, když jsme se líbali. Pokaždé, když jdu do nakladatelství a procházím kolem toho místa v Rue de l’Université, musím na to myslet.

Rok jsme byli šťastní. Ještě před několika týdny jsme byli šťastní. Aspoň jsem si to myslel. Oslavili jsme Vánoce u mé matky a jedli společně sladkou roládu bûche de Noël. Smáli jsme se pod obrovským deštníkem na Pont Louis-Philippe a připili si na nový rok. Potom ale, právě o svatém Valentýnu, v den zamilovaných, se stalo něco, co rozmetalo náš život jako tornádo. Vzdalovali jsme se jeden druhému víc a víc. A já, to musím ke své hanbě přiznat, jsem bohužel udělal špatně vše, co se špatně udělat dalo.

Včera mi postavila tašku před dveře. Nechce mě už vidět, řekla, a já se sám sebe zeptal, kdy přesně se to vymklo kontrole? A kdo je vlastně idiot, který napíše celý román o ženě, aby ji pak ztratil? Přinejmenším na druhou otázku jsem dokázal odpovědět. Ten idiot jsem patrně já.

To je tedy konec Andrého a Aurélie.

Většina románů, které špatně začínají, skončí dobře. Tentokrát ale nejsem v románu. Bohužel. Klesl jsem na dlažbu rondelu a dopadl tak na tvrdé dno reality.

Ptáci cvrlikají, na malé náměstí pomalu klesá soumrak. Lucerny se váhavě rozsvítí, krátce zablikají. V jejich nažloutlém světle vypadá všechno rozmazaně. Vane vlahý větřík, díky němuž začne listí stromů šustit. Ten večer je jako stvořený pro milence. A už se blíží nějaký pár. Pomalu přechází náměstí. On něco říká, ona se směje. Srdce se mi sevře. Je jaro v Paříži, všichni jsou zamilovaní a šťastní a já tu sedím, hledím na dlažební kostky a pořád ještě tomu nemůžu uvěřit.

Kolem projdou kroky. Vrátí se a zůstanou stát přede mnou. Červené střevíce s páskem přes nárt a decentním podpatkem, v nichž vězí dvě nohy v hedvábných punčochách.

„Myslím, že jste něco zapomněl, monsieur Chabanaisi,“ řekne udýchaný hlas a já vzhlédnu.

1 

Možná není nejlepší nápad požádat Aurélii o ruku právě v den svatého Valentýna. Žena, kterou miluju, je sice tajná romantička, ale nenávidí klišé. A je kuchařka. To znamená, že ve dnech, kdy jiní lidé vyrazí slavit, má ona plné ruce práce. Ráno nakoupí na trhu a odpoledne stojí s většinou špatně naloženým šéfkuchařem Jacquiem Bertonem v kuchyni a připravuje všechna ta báječná jídla ručně napsaná na tabuli, která v restauraci visí. Večer je tam pro své hosty, přichází se ke stolu zeptat, jestli jim jehněčí s levandulí a skořicí chutnalo a zda může nabídnout jako dezert crème brûlée. Le Temps des Cerises se nachází v Rue Princesse, úzké uličce mezi kostelem svatého Sulpicia a Église Saint-Germain-des-Prés. Je to restaurace o velikosti obývacího pokoje s nábytkem z tmavého dřeva a červeno-bíle kostkovanými ubrusy, do které jsem se před dvěma roky na první pohled zamiloval – stejně jako do její majitelky, vrtošivé Aurélie Bredinové.

Už od prosince jsem u sebe nosil zlatý prsten se třemi diamantovými hvězdičkami, který jsem objevil ve výloze zastrčeného starožitnictví v Rue Grenelle. Okamžitě jsem věděl, že se ten starobylý zásnubní prstýnek uložený v tmavomodré sametové krabičce bude Aurélii líbit. „Ten prsten je něco jedinečného, skutečný klenot,“ prohlásil starožitník a uznale zvedl obočí. Opustil jsem obchůdek ve velice povznesené náladě. Jak se ale často stává, nenaskytla se zatím vhodná příležitost předat ho ženě svého srdce. Nebo jsem na to šel hloupě.

Mýma rukama už prošlo tolik rukopisů, v nichž muž daruje na závěr ženě prsten a položí jí otázku všech otázek. Ve ztichlé restauraci se na stříbrném talíři objeví znenadání, jako by ji tam položila kouzelná ruka, slibná krabička, kterou zbožňovaná s rozzářenýma očima otevře. Někteří pánové vkládají zásnubní prsten i do sklenek se šampaňským, což může vést za nepříznivých okolností k překotné návštěvě nouzového příjmu. Prsteny se předávají na skrytých lavičkách v Tuilerijských zahradách, na jaře, když se večer měkce pokládá na Paříž a vůně kaštanů omámí srdce. Někdy i na jednom z mnoha mostů, které vedou přes Seinu, na malých náměstích nebo v noci na střešní terase restaurace Musée du Quai Branly, z níž je dechberoucí výhled na Eiffelovu věž.

Zásnubní prsteny se kladou na polštáře nebo se schovávají do kytice růží a jsou tam většinou také nalezeny. Oblíbené termíny pro žádost o ruku jsou Vánoce, silvestr, narozeniny, osobní výročí nebo právě Jour de la Saint-Valentin.

Ale to, o čem se v knihách tak snadno čte, není v reálném životě, který má bohužel vlastní dramaturgii a někdy je plný absurdních zvratů, vůbec lehké. Především tehdy, když muž neví, jestli jeho milovaná nepovažuje svatbu za beznadějně zastaralou záležitost. Žijeme přece v jedenadvacátém století a ne v románě Jane Austenové, kde spočívá největší štěstí dívky ve sňatku.

Pochopitelně jsem si přál, aby se na mě Aurélie podívala s tím zvláštním úsměvem, který jsem u ní tak miloval. Aby její krásné oči získaly onen měkký třpyt, který občas měly, když jsem se ráno probudil a její pohled na mně zamyšleně spočíval. Když jsem se zeptal: „Na co právě myslíš?“, odpověděla vždycky: „Na nic,“ a se smíchem mi rozcuchala vlasy. Jak říkám, přál jsem si to, jistý jsem si tím ale nebyl.

Aurélie je plná překvapení. Možná propukne v srdečný smích, když před ni předstoupím jako kavalír ze staré školy se zlatým zásnubním prstenem, a pobaveně zvedne úzká obočí. „Proboha, André! Nemyslíš, že je svatba trochu nemoderní?! Můžeme být šťastní i bez oddacího listu.“

Takovou reakci jsem považoval za možnou.

Když jsem Aurélii krátce potom, co jsme spolu začali chodit, navrhl, abychom si našli společné bydlení, váhala.

„Ty se mnou nechceš bydlet?“ zeptal jsem se nejistě.

„Samozřejmě že chci, chéri,“ odpověděla. „Ale ne hned. Víš přece, jak moc visím na svém bytečku.“

Její malý byt se nacházel v Rue de L’Ancienne Comédie, staré ulici, která spojovala bulvár Saint-Germain s živou Quartier Latin, jež se svými spletitými uličkami, stánky s květinami, sýry a ústřicemi, kavárničkami a restauracemi, před nimiž se na chodníku tísnily stolky a židle, sahala až k Seině. Viděla z obývacího pokoje na slavnou Procope, údajně jednu z nejstarších kaváren v Paříži, dnes přepychovou restauraci, v níž se sedí pod obrovskými lustry na červených kožených lavicích, a kde visí dokonce i na toaletách zlatě zarámované obrazy.

Blízkost Procop se Aurélii pochopitelně líbila a její byt ve třetím poschodí budovy z přelomu století byl opravdu velice šarmantní. Byla v něm malá kuchyňka, kde stál na starých černobílých dlaždicích maličký stůl, obývací pokoj se stěnami potaženými hedvábnou látkou s jemným květinovým vzorem byl vybavený kulatým jídelním stolem a dvěma malými pohovkami a z ložnice se vycházelo na balkon se starým litinovým zábradlím, jehož truhlíky byly osázené květinami.

Když je Aurélie nešťastná, nečte knihy, ale sází květiny. Hrabat se rukama ve vlhké hlíně a postavit proti všemu soužení kvetoucí rostliny jí dává potřebný smysl pro realitu, řekla mi jednou. Všechno u ní bylo světlé a lehké, zatímco můj byt připomínal spíš útulné doupě. Vrzající parketová podlaha, všude regály s knihami, starý, kůží potažený psací stůl, na kterém se vršily noviny a rukopisy, obrovská pohovka a kožené křeslo, vedle něhož stála tmavočervená lampa. Bydlím v Rue des Beaux-Arts, o které se nedá říct nic mimořádného, snad s výjimkou toho, že se hned na rohu nachází moje oblíbené bistro La Palette. Naštěstí nebyla vzdálenost mezi našimi byty příliš velká, takže jsme si zvykli přenocovat jednou tady, podruhé tam. Až na několik výjimek jsme byli od toho polibku minulou zimu poté, co mi Aurélie konečně odpustila, každou noc spolu. Když se vrátila večer z restaurace, už jsem na ni čekal. Někdy jsem se pro ni také v Le Temps des Cerises zastavil. V těch případech jsme tam snědli něco malého. A když jsem šel ráno do nakladatelství, udělala mi kávu, kterou jsem do sebe hodil vestoje v její malé kuchyni, protože jsem měl zase zpoždění. Co mám říct? Její ústa byla prostě příliš svůdná. Často jsem s ní zůstal ještě chvíli v posteli, i když už budík zazvonil.

Aurélie byla nejen krásná, ale i velice nezávislá. Vedla vlastní restauraci, kterou převzala po svém otci, když v pouhých osmašedesáti letech zcela nečekaně zemřel na srdeční infarkt. Tehdy jsme se ještě neznali, vím ale, že Aurélie na otci hodně visela. Musel to být dobrosrdečný člověk a velice dobrý kuchař. Navíc jí očividně rád poskytoval tu či onu životní moudrost. Dodnes mi Aurélie vypráví, co „tatínek vždycky říkal“.

Matka jí zemřela o mnoho let dřív, a tak dívenka vyrostla v restauraci ve společnosti svého otce a pak také nevrlého šéfkuchaře Jacquieho Bertona, který už tehdy přijížděl na kole a pokaždé potom nadával na Paříž, že je moc hlučná a plná. Jeho srdce bilo pro Cȏte Fleurie, odkud pocházel, velice brzo ale i pro malé děvčátko s medově zlatými copy, které sedávalo s učebnicemi na kamenné podlaze uprostřed kuchyně a tu a tam se zájmem ochutnávalo z velké vařečky. Pod vedením Jacquieho Bertona se Aurélie učila nejen přípravě všemožných jídel a pokrmů, ale vytvořila si i vlastní představu o životě. Přestože Aurélie dodnes není velkou čtenářkou – myslím, že můj román je jedním z mála, které dočetla do konce –, hromadila odjakživa úvahy, rčení a myšlenky, které jí připadaly důležité. Když jsem poprvé vstoupil do její ložnice, užasl jsem při pohledu na zeď pokrytou ručně psanými lístky, které se při každém závanu větru tiše pohybovaly. Dověděl jsem se z nich ledacos o lásce, o kráse květin a poezii deštivých odpolední, o tom, jak se život neodvolatelně změní, když někdo ztratí milovaného člověka, nestálo na nich ale ani slovo o žádostech o ruku nebo manželském štěstí.

Jedna věta z Auréliiny „stěny myšlenek“ mi ale v paměti zůstala: Láska nejsou růže ani čokoláda, je to soužití navždy.

A navždy neznamenalo patrně nic jiného než jít společně životem. Vést šťastné manželství. A přesně to jsem měl v úmyslu. Nevěděl jsem, jak žena, se kterou chodím déle než rok, zareaguje, rozhodl jsem se ale, že podstoupit riziko za to stojí.

Přiznávám, že jsem neměl moc velkou odvahu. Nejdřív jsem chtěl požádat Aurélii o ruku v benátské gondole. Byl jsem tím originálním nápadem úplně opojený. Aurélie slaví 16. prosince narozeniny. Překvapil jsem ji víkendem v Benátkách. Krátce předtím přišlo velice potěšitelné vyúčtování honoráře za můj první román. Konečně jsem měl na účtu dost peněz a pronajal malý apartmán na náměstí San Marco. Aurélie byla nadšená jako dítě. V Benátkách ještě nikdy nebyla. Procházela užaslá a nadšená nekonečnou spletí uliček a kanálů, u nichž se jako v pohádce na sebe tiskly barevné domy a staré paláce. Já znal na rozdíl od ní Benátky velice dobře, protože jsem během studia pracoval několik měsíců v jednom z mála tamních nakladatelství, a také moje italština byla díky rekondičním hodinám u mého italského přítele Silvestra docela obstojná. Minimálně natolik, aby to na Aurélii udělalo dojem. Osvědčil jsem se jako nadaný společník. Procházeli jsme se večer o jejích narozeninách ruku v ruce městem lagun, které bylo ponořené do pohádkového zimního spánku, až jsme narazili na místo, kde kotvily gondoly. Gondoliér, potěšený z nečekaných zákazníků, nám udělal „speciální cenu“, která byla pořád ještě horentní. Co jsou ale peníze, když chce člověk zapůsobit na ženu svého života?

Zavedl jsem tedy Aurélii do kolébající se gondoly. Vzrušeně se hihňala a měla trochu závrať, zanedlouho ale klouzala černě nalakovaná loďka bezpečně tichými kanály podél rozsvícených paláců a pod mnoha mosty a můstky, které činí z Benátek zázrak, až si člověk klade otázku, jestli může ve světě, jako je ten náš, vůbec existovat. Aurélie se o mě opřela a nasávala do sebe krásu nočního města. A já ji s bušícím srdcem objal a řekl ve svém rozrušení hroznou hloupost:

„Ta plavba gondolou je romantická, co? Člověka by mohlo napadnout požádat někoho o ruku.“

Moje slova mezi starými zdmi, které se tyčily napravo a nalevo od nás, dozněla. Aurélie se na mě nechápavě dívala. Očividně nevěděla, jak má s tou poznámkou naložit. Přiznávám, že můj nešikovný pokus ucházet se o její ruku nedosáhl zamýšleného účinku. Nebyl patrně dost srozumitelný. Co to mělo být za divnou žádost? A kdo byli člověk a někdo? Každopádně byla moje krasavice po zbytek plavby velice chladná a nepřístupná a já se rozhodl odložit svůj velký projekt na Vánoce.

Vánoce přišly a odešly. Prsten se třemi hvězdičkami pořád ještě nebyl na prstu mé milované. Auréliin otec by určitě řekl: „Kde je vůle, tam je cesta, kde není vůle, tam je tisíc důvodů.“

Tentokrát byla na vině moje matka. Aurélie, o které zatím jen slyšela, jí připadala velice půvabná. Tušila v nové přítelkyni nadmíru zaměstnaného syna potenciální matku svých vnoučat. Maman je několik let vdova.

Má mnoho dobrých známých v Neuilly, kde bydlí ve velkém domě se zahradou, pochází ale z Alsaska a netouží patrně po ničem jiném než přecpávat své vnuky jednoho dne šukrutem, vepřovými líčky a domácím slaným koláčem, jak to dřív dělala i u tatínka a mě.

Maman mívá často dlouhou chvíli. Uvaří potom „něco pořádného“. Nebo mi zavolá do nakladatelství. Sekretářka madame Petitová přepojí hovor pokaždé ke mně, přestože jsem už mnohokrát říkal, že si nepřeju žádné vyrušování a opravdu musím pracovat. To ale nezajímá ani maman, ani sekretářku. Jsou z nich spojenci, když jde o to mě mučit. „Ale monsieur Chabanaisi, je to přece vaše matka!“ řekne madame Petitová vždycky a v jejím hlase se vznáší tichá výčitka. „Vás taky později potěší, když si s vámi někdo promluví.“ Zakoulel jsem očima, a zatímco jsem pochodoval zpátky do své kanceláře, slyšel jsem madame Petitovou potichu hubovat, že by se člověk měl starat o své vetché rodiče. Přitom maman rozhodně není stará ani vetchá, ponechá-li se stranou, že si před dvěma roky zlomila nohu, protože se nechce vzdát lodiček na vysokých podpatcích. Maman je hrozně pyšná na své štíhlé nohy. Má mnohem menší zábrany než já nazývat věci správným jménem. Když chce něco říct, prostě to řekne. Možná je to pokročilým věkem a pocitem, že už nemá moc času. Poté, co naservírovala na Boží hod paštiku z husích jater, confit de canard a domácí čokoládovou roládu, zavedla každopádně hovor na naše plány do budoucna.

„A chcete mít děti?“ zeptala se Aurélie, když jsme se dostali k dezertu. Málem jsem se udusil kouskem bûche de Noël. Zrudlá Aurélie se dívala do svého talíře.

„Ech… ano,“ vykoktala rozpačitě a naporcovala vidličkou moučník na tisíc malých kousků. „Bylo mi teprve čtyřiatřicet…“

„Maman!“ vstoupil jsem do debaty. „Ty tedy dáváš otázky!“

„Proč taky ne? Děti jsou báječné. A člověk by je měl mít, když je láska největší,“ řekla maman netrpělivě. „Navíc už nejsi nejmladší, André. No, buď jak buď, já se už na vnoučátka těším. Dům je někdy tak velký a prázdný. Bylo by hezké naplnit ho zase životem, nemám pravdu? Rod přece musí pokračovat.“ Připila nám a já stiskl Aurélii chlácholivě ruku.

„Promiň, prosím, je vždycky tak přímá. Neboj se, nemusíme mít děti, každopádně ne z dynastických důvodů, miluju tě i tak,“ pronesl jsem a mrkl na ni, když maman odešla do kuchyně připravit mokka.

Aurélie zčervenala. „To je v pořádku,“ řekla. „Tvoje matka se mi líbí.“

Když jsme znaveni bohatým jídlem klesli na pohovku a popíjeli portské, podnikla maman, která se příjemně bavila s Aurélií o nejlepší přípravě bœuf bourguignon, hovězí po burgundsku, a poté se mě zeptala, kdy konečně vyjde můj nový román, ještě jeden útok.

„Plánujete v novém roce sňatek, mes enfants? Třeba v kostele svatého Sulpicia? Tam jsme se kdysi s tvým otcem vzali, André, a nikdy jsme toho nelitovali.“ Blaženě se při té vzpomínce usmála a se zářivým úsměvem se na nás podívala.

„On verra. Uvidíme,“ řekl jsem a připadal si okradený o své soukromí stejně jako v televizní reality show, kde má člověk před zapnutou kamerou pronést vyznání lásky.

Aurélie mlčela.

Opravdu jsem měl po těch matčiných poznámkách vytáhnout prsten a se slovy „Ach, mimochodem… když už o tom maman začala…“ požádat cestou do svého bývalého pokoje Aurélii o ruku?

No právě.

O silvestru jsme krátce před půlnocí dorazili na Pont Louis-Philippe, kde jsme si chtěli připít na nový rok. Aurélie odešla z restaurace dřív než jindy, protože chtěla být se mnou sama. Přinesla láhev šampaňského a dvě skleničky. Zamilovaně jsme se k sobě tiskli pod mým deštníkem a čekali na půlnoc. Déšť nám nevadil. Aurélie mi vyprávěla, že stála jednoho šedivého listopadového dne před dvěma roky osamělá a frustrovaná právě na tomto mostě, protože ji opustil její přítel Claude. „Papá byl teprve několik měsíců pod zemí. Pane Bože, jak já byla nešťastná! Šel kolem policista a vážně si myslel, že chci skočit dolů. To jsem pochopitelně nechtěla, zjevně ale pochyboval o mém ujišťování a plížil se za mnou tak dlouho, až jsem se uchýlila do malého knihkupectví na Île Saint-Louis, které se nachází nedaleko odsud. A tam jsem našla knihu jistého Roberta Millera – tvou knihu!“ Zasněně se usmála. „Přečetla jsem první věty, které pojednávaly o malé restauraci jménem Le Temps des Cerises, o mladé ženě v zelených šatech, která mi byla tak podobná, a okamžitě jsem věděla, že ta kniha má pro mě osudový význam. A tak to také bylo.“

Zamyšleně se opřela o zábradlí a pozorovala dešťové kapky. Vytvářely na vodní hladině soustředné kruhy, které se v záři staré lucerny zlatě leskly. „Bezpodmínečně jsem chtěla toho autora poznat a zamilovala se do jeho redaktora.“ Podívala se na mě s šibalským úsměvem.

„Byla to dobrá volba?“

„V každém případě,“ odpověděl jsem. „Protože se ukázalo, že ten redaktor je spisovatel. Udělala jsi tedy všechno správně. Nehledě k tomu, že tě ten redaktor miluje víc, než by byl anglický spisovatel schopen.“

Tuhle naši malou hru jsme hráli už mnohokrát. Příběh, za jak kuriózních okolností jsme se potkali a po mnoha zmatcích k sobě našli cestu, byl tak romantický, neobvyklý a zvláštní, že jsme si ho vyprávěli stále znovu. To asi dělají všichni zamilovaní. Všechny dvojice rády vzpomínají, jak všechno začalo, a chtějí ten magický moment znovu vyvolat – první pohled, první úsměv, chvíli, kdy člověk najednou cítí, že se něco stalo. V našem příběhu se ale mísily pravda a klam. Láska a podvod byly nerozlučně propletené. Románoví hrdinové se stali skutečnými lidmi a skuteční lidé hrdiny románu. A na konci, když jsem všechno napsal, se z dlouhého vysvětlování, které jsem své milované dlužil, stala opravdu kniha, která v únoru vyjde v nakladatelství Les Éditions Opales. Samozřejmě jako můj první román pod pseudonymem Robert Miller.

„Víš, Aurélie,“ začal jsem a objal ji. „Vlastně jsem tě vždycky miloval…“

A když údery zvonu na Notre Dame ohlásily půlnoc a první rachejtle se na obloze rozprskly v tisíce hvězd, zatímco z dálky k nám doléhal koncert automobilových klaksonů, sáhl jsem do kapsy saka pro malou krabičku s prstenem. Chceš se stát mou ženou? přeříkával jsem si, když mi Aurélie padla kolem krku a popřála mi šťastný nový rok.

Políbili jsme se, a když jsme se od sebe odtrhli a já chtěl pronést tu větičku – co mohlo být romantičtějšího než začít rok takhle? – zaslechl jsem zvučný hlas, který volal Auréliino jméno.

„Aurélie! Hej… Aurélie! To není možné! Šťastný nový rok!“ Přicházela k nám světlovlasá žena. Táhla za sebou muže v nepromokavém plášti, který měl na ramenou posazenou holčičku s růžovou čepicí.

Byla to Bernadette, Auréliina nejlepší přítelkyně s manželem a dcerou. Bydleli na Île Saint-Louis. I přes špatné počasí pocítili najednou chuť jít ven. Na silvestra přepadne očividně většinu lidí touha být pod širým nebem, namířit pohled nahoru a doufat, že nám nekonečný vesmír splní v začínajícím roce aspoň nějaká přání.

Pustil jsem v kapse krabičku z ruky.

„Co tady děláte? Myslela jsem, že musíš pracovat!“ zvolala Bernadetta potěšeně a všichni jsme se objali, polibek nalevo, polibek napravo.

„Zdrhla jsem,“ zasmála se Aurélie. „Jacquie mi dal pro zbytek večera volno. Chtěla jsem si připít s Andrém na nový rok. Je to koneckonců náš první silvestr.“

„A určitě ne poslední. Nechcete po ohňostroji zajít k nám?“

S večerem ve dvou byl konec. Když jsme se po noci, v níž jsme vypili spoustu alkoholu, vrátili unaveni domů, Aurélie okamžitě usnula.

Pak přišel den svatého Valentýna a zase jsem si celý blažený představoval, jak moc se bude Aurélie radovat z prstenu se třemi hvězdičkami. Vlastně už dlouho předtím. Toho 14. února ale nestála láska na jídelním lístku.

Už ráno, když jsem se chystal k odchodu do práce, měla Aurélie špatnou náladu. „Víš ty co? Nenávidím Valentýna,“ řekla mi, když vyšla s ručníkem ovinutým kolem mokrých vlasů nahá ze sprchy a prošla bytem, aby připravila kávu.

„Proč?“ Šel jsem za ní a vtiskl jí polibek. Chutnal vlhce a svěže jako ráno po dešti. „Hmm… Jestli tu budeš dál takhle pobíhat, nedorazím do nakladatelství nikdy.“

Odtrhla se ode mě, vzala do obou rukou hrneček na bílou kávu, který jsem jí nedávno přinesl, a v komickém zoufalství se na mě podívala.

„Dnes večer bude hrozný blázinec. Jsme do posledního místa zarezervovaní a navíc jedna ze servírek onemocněla. Můžu jen doufat, že si většina hostů objedná valentýnské menu, to by pro nás bylo snazší. Jsem už teď na nervy ze všech těch dvojic, které sedí u slavnostně prostřeného stolu, drží se za ruce a popíjejí šampaňské jen proto, že je svatý Valentýn.“ Mírně se ušklíbla.

„Budu si připadat jako v zoo. Ten svátek je přece vynález Američanů,“ pokračovala, když si energicky sušila froté ručníkem vlasy. Potom sáhla po oblečení přehozeném přes židli vedle postele. „Nebo to byli Angličané?“ Vklouzla do pletených šatů a prsty je na sobě upravila.

„To je jedno. Žádný Francouz by něco takového nevymyslel. Mám na mysli takové klišé. V určitý den být na stisknutí knoflíku zamilovaný, to přece nejde. Láska má podle mě zůstat vždy spontánní. Pak je to velká a mocná síla.“

„To je možné,“ řekl jsem a viděl své naděje opět hynout. Velká a mohutná síla spontánní lásky nás v posledních týdnech navštěvovala jen zřídka. Možná proto, že jsme byli oba pořád příliš zaměstnaní. „Člověk ale musí dát lásce příležitost. Je to přece hezký zvyk, když muž myslí v ten den na svou milovanou a využije ho k…“

„K darování květin?“

„Ano, například. K darování květin a oslavě lásky. Já tě dnes každopádně přijdu po autorském čtení do restaurace vyzvednout. Mám pro tebe totiž překvapení.“

„Překvapení?“ Přistoupila ke mně s rozzářenýma očima.

„Ano. A doufám, že mě nevyhodíš jen proto, že ti přinesu pár růží.“

„Ne, samozřejmě že ne… promiň. Už teď se na to překvapení těším.“ S úsměvem mi urovnala kravatu a prohlédla si nové sako barvy půlnoční oblohy, které jsem si na to čtení koupil. „Velice elegantní,“ poznamenala. „Je nezvyklé vidět tě v saku. Ale sluší ti. Vypadáš jako britský nakladatel z… jak se hrome jmenoval ten film?“

„Ruský dům?“ nadhodil jsem.

Přikývla a já se usmál. Právě to řekla kdysi Florence Mirabeauová, když byla v nakladatelství mou redakční asistentkou.

Vypadáte jako ten anglický džentlmen, nakladatel z Ruského domu, pochopitelně v mladším vydání.

Když už to řekly dvě ženy, musí na tom něco být.

Pohladil jsem si palcem a ukazovákem vousy, které jsem ve skutečnosti nosil jako Barley Scott Blair. Jimi a tmavýma očima podobnost ale končila. A nakladatel jsem také nebyl. Ale aspoň redaktor, který píše velice úspěšné romány.

„Proč se tak culíš?“ začala okamžitě vyzvídat Aurélie.

„Srovnání s filmovým hrdinou jako Sean Connery je dost lichotivé,“ odpověděl jsem, aniž bych se zmínil, že není první, kdo to konstatoval. „Vzbuzuje to ve mně naději. Možná přece jen přijde dnes svatý Valentýn ke svému právu.“

Aurélie se usmála a políbila mě.

„Možná. Tak tedy večer, cheri. A hodně štěstí při tom čtení. Při tvém prvním opravdovém čtení. Je velká škoda, že nemůžu být u toho, když bude číst pravý Robert Miller.“ Naklonila hlavu na stranu a mrkla na mě. „Jsem si jistá, že to budeš dělat minimálně stejně dobře jako ten anglický zubař, který se o to tehdy pokusil.“

„Minimálně,“ přitakal jsem, hodil si přes rameno odřenou koženou tašku, omotal si kolem krku šálu a v dobré náladě vyšel do pařížského rána.

Jak jsem mohl tušit, že se nad námi stahuje bouře?

Moje první opravdové čtení.

Zamyšleně jsem kráčel po bulváru ke kostelu Saint-Germain a odbočil do Rue Bonaparte. Na terase Deux Magots sedělo u snídaně několik hostů v kabátech. O několik kroků dál jsem koupil pro Aurélii kytici růží. Na rohu zářila v chladném únorovém slunci světlezelená fasáda pekařství Ladurée. Zamířil jsem doleva a vydal se po Rue Jacob, kolem staré lékárny, která měla pořád ještě v nabídce pěkná mýdla firmy Roger & Gallet, minul restauraci Au 35, kde jsem často obědval s návštěvníky nakladatelství, a hezký obchod s porcelánem z města Gien, ve kterém jsem nedávno koupil Aurélii velký hrnek ze série Millefleurs.

Kolikrát jsem už touto cestou šel? Jako redaktor, autor, nešťastně zamilovaný. Jako lhář a věčně doufající.

Když to vypadalo, že první román Roberta Millera bude mít úspěch. Když chtěl deník Le Figaro za každou cenu interview s autorem a Jean-Paul Monsignac trval na tom, že ten tajemný Angličan, který píše jako Stephen Clarke, musí přijet na autorské čtení do Paříže, a to „tout de suite, André“, vězeli jsme s Adamem po krk v problémech. Museli jsme něco vymyslet. Bylo nutné, aby Angličan dorazil. Proč tedy ne muž, jehož portrét použil Adam jako fotografii autora? Samuel Goldberg byl Adamův bratr, zubař v Devonu. Prakticky nikdy nečetl, natož aby psal knihy. Nevěděl o fotografii, netušil, že se stal ve Francii autorem bestselleru. Pak nám ale ukázal, co je vychvalovaný anglický humor, a hrál tu šarádu s námi. Prohlásil: „Pěkně jimi zatřeseme,“ a bez váhání vklouzl do role Roberta Millera. Jako autor měl jediný skvělý výstup, četl v jednom knihkupectví před nadšeným publikem, poskytl pár humorných interview, mluvil podle mě až moc kousavě a nakonec zmizel v propadlišti dějin.

A teď je tu další román Roberta Müllera. Zase jsem autor, jsou to mé osobní zážitky, které jsem zachytil na papíru, to ale nikdo neví. Kromě Aurélie a pochopitelně mého vydavatele, který mě k sepsání tohoto příběhu sám povzbudil. Aby zachránil můj milostný život, jak řekl, určitě ale i proto, aby dopřál svému malému nakladatelství nový bestseller.

„O titulu ale musíme ještě popřemýšlet, André. Vážně to zní jako ležák,“ prohlásil, když si přečetl rukopis. „Konec příběhu? To nemyslíte vážně! Už teď umírám nudou. Přitom je to tak napínavý milostný příběh…“

Polkl jsem. Nikdy jsem nepohlížel na titulek z aspektu prodejnosti. Napsal jsem ho kdysi na první stranu rukopisu, protože jsem ještě neznal závěr. Ten mohla napsat jen žena, kterou jsem miloval. Moje rozhněvaná kuchařka, která ve mně viděla největšího lháře všech dob.

„Byl to také jen pracovní název,“ pokrčil jsem rameny.

„Víte přece, jak beznadějná byla tehdy situace…“

„Ano, ano, v pořádku.“ Trpělivost nepatřila k nakladatelovým silným stránkám. „Však nás napadne něco lepšího.“ Chvíli přemýšlel. „Co říkáte názvu Moje žena kuchařka – ne, to je příliš banální… A každý rád nevaří… Měli bychom postavit do středu milostný příběh…“ Položil si prst zamyšleně na ústa, pak jím zakroužil směrem ke mně. „Počkejte, mám to: Robert Miller, Úsměvy žen. No? Je to titul? Je to titul?“ Oči mu zářily. „V tom je přece všechno: láska, ženy, úsměvy. Píšete přece, že všechno jde dělat s úsměvem, nemám pravdu? A zní to taky trochu tajemně – skvělé! Uvedeme tu knihu na trh v den svatého Valentýna. Přidáme k ní pár čokoládových srdcí a hezkou záložku, která bude ladit s přebalem, a bude to hit.“ Jean-Paul Monsignac byl tak nadšený, že mě krátce objal.

Unaveně jsem přikývl. Nakladatel mě nechal stát a šel probrat všechno ostatní s madame Auteuilovou.

Michelle Auteuilová byla naše tisková mluvčí. Skutečného profesionála z ní dělaly nejen černé brýle značky Chanel, které stále nosila. Usmívala se svým mírným úsměvem, dbala vždy na chování, měla v hlavě každý termín a byla dokonale připravená. Znala záliby všech novinářů, s nimi udržovala kontakt, věděla, jaké víno mají v oblibě, kam jezdí rádi na dovolenou a jestli jejich děti jezdí na koni nebo chodí do baletu. Takové informace mohou někdy rozhodnout válku, tvrdila vždycky. Udělala si další poznámku a založila ji do své kartotéky, kterou chránila jako svatý grál. Nosila pořád jen černou a bílou. S hladkými černými vlasy, které jí dokonale spadaly na ramena, elegantní tmavou sukní a krásnou bílou halenkou tu seděla jako čerstvě napadlý sníh. Vše, co řekla, bylo dobře promyšlené. Michelle Auteuilová byla znepokojivá svým perfekcionalismem. Jen někdy, když někdo pronesl něco, co jí připadalo nesmyslné, zvedla krásně klenutá obočí, vyhrkla „To nemyslíte vážně!“ a zacukal jí koutek úst. Měl jsem podezření, že je v soukromí dost veselá osoba, s níž se dá zažít hodně legrace. Navíc dokázala být velice neodbytná, když nedostala, co podle jejího názoru potřebovala pro vykonávání dobré novinařiny.

S neúnavnou touhou vydané knihy také prodat se scházela s Monsignacem, který byl nejlepším příkladem toho, že dobrý nakladatel nemůže být jen muž vznešeného ducha. Musí být i obchodně zdatný. Monsignac s oblibou citoval svého bývalého šéfa, velice úspěšného muže, který údajně řekl jadrnou větu „Nakladatel musí být svině“.

„Tak daleko zajít nechci,“ dodal Monsignac vždy s úsměvem a zamával chlácholivě rukama. „Určitý odstup by si ale člověk měl udržet, když pracuje s knihami. Zemřít v kráse pochopitelně taky k ničemu není, madame Mercierová.“

Gabrielle Mercierová, starší redaktorka, která se považovala za skutečnou intelektuálku, měla po celou dobu, co jsem ji znal, zálibu v takzvaných „orchideových tématech“. Někdy navrhla při redakční poradě projekty, u kterých člověk už po pěti minutách věděl, že skončí jako propadák.

„A kolik lidí to má číst? Deset?“ zvolal v takových chvílích nakladatel rozčileně.

„To je klasická literatura,“ odpověděla madame Mercierová dotčeně a podívala se na nás, jako bychom byli omezenci.

„Klasická literatura? Dobré nebe! Co to má být? Nové jméno pro neprodejné zboží? Literatura mi postačí, madame Mercierová. Přineste mi nějakého Houllebecqa, Annie Ernauxovou nebo Patricka Modiana a já to milerád vydám. Nebo mi prostě doneste příběhy, které jsou dobře vyprávěné a při nichž se člověk nenudí. Ale žádnou klasickou literaturu, prosím! Knihy, které se zastaví u tří set předběžných objednávek, nemusíme vůbec tisknout, ty totiž v knihkupectvích vůbec nejsou, jsou mrtvé dřív, než opustí sklad. Kdy to konečně někdo pochopí?“

Vyčerpaný svou tirádou klesl Monsignac zpátky na židli. Když má pravdu, má pravdu. Každý redaktor touží pochopitelně po tom, aby se mu podařilo objevit úžasné literární dílo, něco nového, zvláštního, co tu nikdy nebylo. Když ale bude jeho jediným čtenářem, také to ničemu nepomůže. A nakonec musí i nakladatelství z něčeho žít. Proto je důležité, aby měl vydavatel v edičním plánu vždy pár „jmen“, u nichž si může být jistý, že se bez problémů prodají, aby si mohl tu a tam dovolit nějakou eskapádu.

Vypadalo to, že Robert Miller už patří k jistotě Les Éditions Opales.

Když jsem tehdy, nekonečně vděčný, že ta záležitost mezi mnou a Aurélií skončila dobře, předal Monsignacovi rukopis, na němž jsem pracoval do úmoru ve dne v noci, nevěděl jsem, do čeho jsem se pustil.

„Moc dobře, André. To šlo opravdu rychle. Co dalšího napíšete? Máte už nějaký nápad? Ať vás ani nenapadne přejít k jinému nakladatelství. Možná bychom měli hned napsat novou smlouvu, co vy na to?“

To je kletba úspěchu. Člověk začne a už se z toho nedostane. Ve skutečnosti jsem miloval povolání redaktora. Čmárat v rukopisech jiných lidí a dodávat odvahu pochybujícím spisovatelům mělo v sobě mnoho krásného. Navíc jsem rád chodil každé ráno do nakladatelství, potkával kolegy, nechával si od madame Petitové přinést kávu, telefonoval s agenty, kontroloval rukopisy, diskutoval o přebalech a scházel se o prodloužených poledních přestávkách se zajímavými lidmi literární scény.