Arnaldur Indridason

Ohyb ledovce

Originální název: Myrkrid veit

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Arnaldur Indridason, 2017

Title of the original Icelandic edition: Myrkrid veit

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík

www.forlagid.is

Translation © Tomáš Butala, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-0186-9 (epub)

ISBN 978-80-279-0187-6 (mobi)

Všemožné věci jen tma zná a moje mysl těžkne z ní.

Černý písek a jeho žár zelené louky požírá.

Jako smrt hluboce z ledovce pukliny zní.

Jóhann Sigurjónsson

Jedna

Počasí bylo dokonalé. Už nějakou dobu seděla spolu s ostatními, odpočívala po túře, lovila v batohu proviant a kochala se výhledem z ledovce, když vtom přelétla očima po firnu a zazdálo se jí, že tam ve sněhu vidí něčí obličej.

Vteřinu jí trvalo, než si doopravdy uvědomila, co tam vidí. Zděšeně vyletěla a její výkřik proťal ticho nad ledovcem. Němečtí turisté sebou škubli, zůstali sedět a nechápali, co se stalo, že islandská průvodkyně, rozvážná žena, která se doposud projevovala klidně a vyrovnaně, najednou tak ječí.

Předchozího dne vyjeli na Eyjafjallajökull. Od slavné erupce před několika lety, kdy sopečný popel z vulkánu pokrytého tímto ledovcem ochromil veškerý letecký provoz v Evropě, bylo toto místo vyhledávanou turistickou atrakcí. Z tlusté vrstvy popela, která se tehdy snesla na celý okolní kraj, už nebylo nic moc patrné, zčásti byla odvanuta větrem, zčásti odplavena vodou. Horským svahům se vrátily jejich přirozené barvy a krajina se po katastrofě již vzpamatovala.

Cesta měla trvat deset dní a naplánována byla putování po čtyřech ledovcích. Skupina vyrazila z Reykjavíku před týdnem s vozidly vybavenými speciálně na takové ledovcové putování. Přespávalo se v solidních hotelích na jižním Islandu. Skupina byla zdatná, šlo o lidi z Wolfsburgu, všichni se navzájem znali a byli dobře zajištění. Na ledovcích jim byla podávána vybraná jídla a o večerech se dole slavilo. Putování po ledě byla skupině šita na míru a v pravidelných intervalech se odpočívalo. Na počasí měli opravdu štěstí. Den za dnem jasné zářijové nebe. Turisté zahrnovali svou průvodkyni otázkami na téma globální oteplování, chtěli vědět, jak se na Islandu projevuje skleníkový efekt. Mluvila plynně německy, jelikož před pár desetiletími studovala literární vědu v Heidelbergu, takže se bavili výhradně německy, pokud se nepočítala anglická slova global a warming.

Vylíčila jim, jak se v posledních letech proměnilo počasí. Léta jsou teplejší a bývá zaznamenáno víc hodin slunečního svitu, na což si ovšem nikdo nestěžuje. Islandská léta bývala vždy velmi nestálá, ale teď se člověk může spolehnout na dobré počasí několik dní nebo i týdnů v kuse. Také zimy jsou mírnější a méně sněží, což se však na bezútěšnosti temného ročního období nijak pozitivně neprojevuje. Největší viditelná změna se dá pozorovat na ledovcích. Tají s děsivou rychlostí, například Snæfellsjökull už je jen stínem sebe sama. Poslední ledovec na jejich trase byl Langjökull, který už také zažil lepší časy. Během krátké doby se snížil o několik metrů. Jen v letech 1997 a 1998 o tři metry a v posledních letech se ledovec zmenšil o tři a půl procenta. V průvodcovských kurzech se naučila, že je dobré mít taková čísla v zásobě. Vyprávěla Němcům, že ledovce pokrývají jedenáct procent celkové rozlohy Islandu a že voda, kterou zadržují, odpovídá objemu srážek za pětadvacet let.

Přenocovali v Húsafellu a okolo jedenácté se vydali na ledovec. Skupina byla velice příjemná, většina členů byla v dobré kondici a dobře vybavená kvalitními trekingovými botami a funkčním oblečením. Nedošlo k žádným zádrhelům, nikdo neonemocněl, nikdo si na nic nestěžoval ani neotravoval, všichni si tuto cestu chtěli prostě jen užít. Chvíli postupovali podél okraje ledovce a teprve o něco později zahájili výstup. Při každém kroku jim pod podrážkami vrzal sníh a bílá plocha byla protkána většími i menšími potůčky. Kráčela na špici, cítila ve tváři chlad vyzařující z ledovce. Nebyli zde zdaleka sami. Viděli džípy a sněžné skútry prohánějící se po ledu. Němce zajímalo, jestli jde o oblíbený sport Islanďanů, což nedokázala popřít ani potvrdit. Vůbec kladli hodně otázek, na něž nenacházela okamžitou odpověď, třebaže byla dobře připravená. Naposledy zrovna u snídaně: Vyrábí se vlastně na Islandu sýr?

Průvodcovský kurz si udělala, když začal turistický boom. V té době byla už osm měsíců bez práce. O svůj byt přišla za finanční krize, když nedokázala splácet hypotéku. Její tehdejší přítel odešel do Norska. Jako truhlář našel práci bez problémů. Do téhle mizerné země, kterou banda idiotů dovedla až na pokraj státního bankrotu, se už vrátit nehodlal. Kdosi jí poradil, že nutně přijde rozkvět turismu. Že je Island díky kurzu koruny, který se propadl kamsi do sklepa, směšně levný. Když předpovídaný boom skutečně nastal, zapsala se do kurzu a učila se, že turisté Island milují – krajinu, čistý vzduch a ticho.

O mrtvolách zamrzlých v ledovci se neučili nic.

Němci se shlukli kolem a sledovali směr jejího pohledu k místu, kde se rýsovala lidská hlava, která vypadala, jako by se snažila prorazit na povrch.

„Co to je?“ zeptala se jedna z žen a popošla blíž.

„Tam je v ledu nějaký člověk?“ zeptala se druhá a vydala se za první.

Ta tvář byla z větší části skrytá pod sněhem, ale nos, oční důlky a část čela byly dobře patrné. Nic víc z hlavy vidět nebylo a ani tělo neviděli.

„Co se mu mohlo stát?“ přemýšlel nahlas další člen skupiny. Věděla, že jde o doktora v důchodu.

„Myslíš, že tady leží už dlouho?“ zeptal se kdosi.

„Už to tak vypadá,“ potvrdil doktor a klekl si u obličeje, aby lépe viděl. „Ten tady neumrzl včera.“

Holýma rukama opatrně odhrabával sníh, aby odhalil celou zamrzlou tvář.

„Neměl bys s ničím hýbat,“ napomenula ho manželka.

„Bez starosti, nic víc dělat nebudu,“ reagoval doktor.

Vstal a oni pohlédli do mužské tváře. Vypadala, jako kdyby ji někdo přelil tenoučkou vrstvou porcelánové glazury, která může při sebemenším dotyku popraskat. Nedalo se určit, jak dlouho ten muž na ledovci leží, ale led k němu byl milosrdný, uchránil ho před rozkladem. Jeho věk odhadli zhruba na třicet let. Měl poměrně široký obličej, velká ústa, velké zuby, hluboko posazené oči a hezký nos. Husté světlé vlasy.

„Neměla bys zavolat na policii?“ nadhodila doktorova manželka směrem k průvodkyni.

„Ano, jistě,“ odpověděla nepřítomně. Nedokázala od té tváře odtrhnout pohled. „Samozřejmě. Hned jim volám.“ Vytáhla mobil, věděla, že na této části ledovce je signál, což si zjistila předem. Vždycky si hlídala, aby bylo k dispozici telefonní spojení, nebo aspoň vysílačka, kdyby se něco přihodilo. Na tísňové lince to okamžitě někdo zvedl a ona vylíčila, co našli.

„Jsme kousek od Geitlandsjökullu,“ sdělovala s pohledem na tabulovou sopku, po níž byla jihozápadní část ledovce pojmenována.

Ledovec se bez přestání zmenšoval. Při přípravách na cestu kdesi četla, že pokud to tímto tempem půjde dál, ledovec do konce století prakticky zmizí.

Dvě

Když vyšel do sněhové vánice, měl už hezky v hlavě. Svého kamaráda už nějakou dobu nezahlédl, zřejmě odešel z baru někdy dřív a šel domů. Seděli ve sportbaru jako obvykle už od pozdního odpoledne a dívali se na fotbal. Potom se bavil s několika chlápky, které neznal, zatímco Ingi byl stále zamlklejší. To se mu stávalo pravidelně, když pil. Nepromluvil pak už ani slovo.

Zatáhl hlavu mezi ramena, přitáhl si bundu těsněji k hubenému tělu a vykročil proti vichru. Sníh se mu lepil na oblečení, záblo ho až na kost a proklínal se, že si nevzal zimní kombinézu, kterou nosíval v práci. Ta byla tlustá a teplá, odolávala jakémukoliv počasí. V zimě stálo člověka hodně přemáhání vylézt z vyhřáté maringotky ven na staveniště. Dva hrnky kafe, cigárko a modrá zimní kombinéza s tím pomáhaly. Nebyly v tom žádné čáry. Člověk jen musel vědět, jak z těchto prostých věcí těžit. Fotbal a čepované pivo. Kafe a cigára. A v zimě kombinéza.

Svižně vyrazil po chodníku a jeho myšlenky se klikatily zhruba stejně jako jeho stopa ve sněhu.

Na toho muže nezapomněl a okamžitě měl pocit, že ho zná, když se v baru dali do řeči, ale chvíli mu trvalo, než mu došlo, o koho jde, protože uvnitř bylo šero, ten chlap měl na hlavě čepici s kšiltem a klopil pohled. Nejdřív se bavili o zápase a ukázalo se, že oba fandí témuž mužstvu. Pak už to nevydržel, začal mluvit o Öskjuhlíðu a zeptal se toho chlápka na rovinu, jestli je to on, koho tam nahoře na kopci potkal. A jestli si na něj taky vzpomíná.

„Ne,“ prohlásil muž a vyhlédl na okamžik zpod kšiltu a on si byl v tu chvíli naprosto jistý, že je to ten člověk.

„Ale jo, byls to ty, že jo?“ prohlásil s přesvědčením. „Byls to ty. Už si na mě nevzpomínáš? Tomu nevěřím! Ozvali se ti nakonec policajti?“

Muž neodpověděl a zalezl ještě hlouběji pod svou čepici. On se však nevzdal, řekl, že o tom před lety policii vyprávěl, ale oni ho nebrali vážně. Že prý jim takových tipů dorazily miliony a on byl tehdy ještě kluk, takže to možná…

„Dej mi svátek,“ prohlásil muž.

„Cože?“

„Já nevím, o čem mluvíš, tak mi dej pokoj!“ procedil, vstal a vypadl z podniku.

Zůstal na baru sám, a když o něco později potácivým krokem vycházel z hospody, pořád mu připadalo málem neuvěřitelné, že je to doopravdy ten chlápek. Bylo vidět sotva od jedné lampy ke druhé, a když přecházel ulici Lindargata, rozhodl se, že příležitostně zavolá na policii. Už byl skoro na druhé straně, když tu ho najednou zachvátil pocit bezprostředního ohrožení. Přes svištění větru uslyšel blížící se vozidlo, ozářily ho světlomety. V příštím zlomku vteřiny letěl vzduchem, pod žebry ho děsivě zabolelo a udeřil hlavou o holý chodník zbavený sněhu.

Auto se vzdalovalo a všechno zase ztichlo, jen vítr kvílel. Nad ním a kolem něj vířil sníh a chlad mu zalézal pod bundu. Nemohl se pohnout, všechno ho bolelo, nejvíc hlava.

Chtěl volat o pomoc, ale nedostal ze sebe ani slovo. Nevěděl, jak dlouho tam už leží. Za chvilku už nic necítil. Ani zimu. Alkohol všechno tlumil. Myslel na toho muže ze sportbaru, na ty nádrže na Öskjuhlíðu, na to, jak skvěle si tam člověk mohl hrát, a na to, co tam nahoře jako kluk viděl.

Už nepochyboval. Už se kdysi potkali. Byl to ten muž.

Naprosto jistě.

Tři

Konráð otevřel oči. Zvonil mu mobil. Ještě nespal. Zase se mu nepovedlo usnout. Prášky. Červené víno. Neřízená meditace. Nic nezabíralo.

Neuvědomoval si hned, kde mobil nechal. Někdy ležel na nočním stolku, jindy ho zapomněl v některých kalhotách. Jednou ho nemohl několik dní najít a nakonec se ukázalo, že zůstal v kufru auta. Vstal, šel do obývacího pokoje a řídil se vyzváněním, které ho navedlo až do kuchyně, kde telefon ležel na stole. Za oknem černočerná podzimní noc.

„Omlouvám se, Konráðe, asi jsem tě vzbudila,“ zašeptal z telefonu ženský hlas.

„Ne.“

„Myslím, že bys měl přijet do márnice.“

„Proč šeptáš?“

„Já šeptám?“

Žena si odkašlala. Jmenovala se Svanhildur a pracovala jako patoložka v Národní fakultní nemocnici.

„Tys nesledoval zprávy?“ zeptala se.

„Ne,“ oznámil Konráð, který byl dokonale bdělý. Večer se zabýval starými dokumenty z otcovy pozůstalosti, což byl další důvod, proč této noci nemohl spát.

„Přivezli ho sem asi v osm,“ řekla Svanhildur. „Našli ho.“

„Našli ho? Kdo koho našel?“

„Němečtí turisté. Na Langjökullu. Vynořil se z ledu.“

„Na Langjökullu?“

„Je to Sigurvin, Konráðe. Našli Sigurvina. Našli jeho tělo.“

„Sigurvin?“

„Ano.“

„Sigurvin! Ne, to… Co to má být?“

„Po všech těch letech, Konráðe. Představ si to. Chtěla jsem se zeptat, jestli ho chceš vidět.“

„Je to vážně pravda?“

„Já vím, že je to neuvěřitelné, ale je to on. Naprosto nepochybně.“

Konráð byl téměř v šoku. Jako kdyby k němu Svanhildur hovořila odněkud z velké dálky, jako z nějakého divného, dávno vybledlého snu. Přestal už věřit, že tato slova vůbec kdy uslyší. Bylo to už zkrátka moc dávno. A přesto podobný telefonát celou dobu jaksi očekával. Čekal na tuto zprávu z minulosti, která nikdy neodešla a doprovázela ho jako stín. A když to skutečně přišlo, zasáhlo ho to jako blesk.

„Konráðe?“

„To snad není pravda,“ řekl. „Sigurvin? Sigurvin se našel?“ Svezl se na židli u kuchyňského stolu.

„Ano. Sigurvin.“

„Němečtí turisti?“

„Na Langjökullu. Vědci tvrdí, že se ten ledovec od Sigurvinova zmizení hodně zmenšil. Ty nikdy neposloucháš zprávy? Skleníkový efekt. Myslela jsem, že bys ho mohl chtít vidět, než tady zítra ráno začne ruch. Led ho dobře uchoval.“

Konráð už vůbec nevěděl, co se s ním děje.

„Konráðe?“

„Ano?“

„Nevěřil bys, jak dobře vypadá.“

Konráð se nepřítomně oblékl. Než odešel k autu, podíval se na hodiny. Druhá dávno pryč. Projížděl prázdnými ulicemi Árbæru. Svanhildur pracovala ve fakultní nemocnici už více než třicet let. Znali se dlouho a on jí byl vděčný, že mu zavolala. Cestou myslel na ledovec a Sigurvina a na dobu, která uběhla od jeho zmizení. Prohledali přístavy, pobřeží, příkopy a propasti, domy a auta, ale na ledovce nikdo nepomyslel. Hlavou mu defilovaly osoby, s nimiž policie svého času mluvila, ale spontánně si nevzpomínal na nic, co by mělo spojitost s ledovci. Nikde ani auto. Erna a on se do malého řadového domku v Árbæru nastěhovali na začátku sedmdesátých let, ale doopravdy dobře se zde nikdy necítil. On byl městská krysa, vyrůstal v takzvané Stínové čtvrti v centru Reykjavíku. Erna tu však byla spokojená a jejich syn také, šel na dobrou školu tady ve čtvrti, našel si kamarády a mezi kopcem Ártúnsbrekka a řekou Elliðaár si stvořil svůj dobrodružný svět. Konráðovi tahle oblast připadala moc předměstská. Vždycky tvrdil, že tato čtvrť nemá vazby na nic a na nikoho, že na území hlavního města ční jako ostrov, jako osada ztroskotanců. Ani z té kioskové kultury ve čtvrti nebyl nadšený, ačkoliv to bylo to jediné, co se dalo označit za druh kultury. Měřeno množstvím odpadků v ulicích se nikde jinde na Islandu nekonzumovalo víc tyčinek Lion než v Árbæru. Když Erna měla dost jeho reptání, musel otráveně připustit, že hezká říční krajina téměř vyrovnává bezútěšnost hlavní silnice vedoucí kolem kopce se vším tím hlukem a výfukovými plyny.

Zaparkoval před márnicí. Svanhildur už na něj čekala u dveří, otevřela mu a mlčky a s vážnou tváří ho zavedla do místnosti, kde byly uloženy mrtvoly. Měla na sobě plášť, bílou zástěru a pokrývku hlavy ze síťoviny a papíru, která v člověku evokovala spíš pekárnu než nemocnici. V dobách, kdy Konráð pracoval u kriminální policie, často spolupracovali.

„Rozřezali kolem něj led a přivezli sem celý blok,“ ozřejmila a přistoupila k jednomu z pitevních stolů.

Na něm ležel velký kvádr ledu, který rychle tál a vydával zcela neporušené tělo, jako kdyby ten muž zemřel včera, pokud se odhlédlo od jeho pozoruhodně pevné, lesklé a téměř bílé pokožky. Paže byly podél těla a hlava mírně skloněná k hrudi. Na zemi se tvořila louže ledovcové vody, která odtékala žlábkem do vpusti.

„Budeš ho pitvat?“ zeptal se Konráð.

„Ano,“ přisvědčila Svanhildur. „Otevřu ho, hned jak roztaje led a tělo rozmrzne. Předpokládám, že vnitřně je nedotčený úplně stejně jako zvenčí. Musí to pro tebe být zvláštní pocit, vidět ho na vlastní oči.“

„Vyzvedli ho vrtulníkem?“ zeptal se Konráð.

„Ne, přivezli ho autem,“ řekla Svanhildur. „Okolí místa nálezu taky prohledali a bude se v tom pokračovat i v příštích dnech. Copak se ti nikdo od policie neozval?“

„Zatím ne. Jistě dají vědět zítra. Díky, žes mi zavolala.“

„Je to tvůj člověk,“ řekla Svanhildur. „Pochybnosti vyloučeny.“

„Jo, je to Sigurvin. Zvláštní, vidět ho po tolika letech, jako kdyby se nic nestalo.“

„Zatímco my jsme stárli,“ pravila Svanhildur, „on jako by den za dnem mládl.“

„To je k zbláznění,“ zabručel Konráð. „Máš představu, jak mohl zemřít?“

„Mohl ho zabít úder do hlavy.“ Ukázala na hlavu mrtvého muže, kde se led z větší části již rozpustil. V týlu bylo patrné zranění.

„Byl zabit na ledovci?“

„To doufám zjistíme.“

„Ležel přesně takhle, naplocho na zádech?“

„Ano.“

„Není to zvláštní?“

„Na tomhle případu je zvláštní úplně všechno,“ řekla Svanhildur. „Což ty bys měl vědět nejlíp.“

„Nevypadá, že se oblékl na ledovcovou túru.“

„Ne. Co hodláš dál dělat?“

„Jak to myslíš?“

„Pomůžeš jim, nebo se nebudeš do ničeho plést?“

„Oni si už poradí,“ řekl Konráð. „Já jsem důchodce. Ty už na to máš taky věk.“

„Já bych se nudila,“ reagovala Svanhildur. Žili s manželem odděleně a ona tvrdila, že ji představa, že by už nepracovala, děsí. „Jak se máš?“

„Dobře. Pokud pominu, že nemůžu spát.“ Mlčky přihlíželi, jak led taje.

„Slyšels někdy o britské Franklinově expedici?“ zeptala se Svanhildur zničehonic.

„Franklin…?“

„Britové v devatenáctém století podnikli hodně nezdařených výprav, aby našli plavební trasu ledem severně od Kanady. Nejslavnější byla Franklinova expedice. Tys o ní opravdu nikdy neslyšel?“

„Ne.“

Svanhildur hned začala vyprávět. Franklin byl britský admirál, který vyplul s dvěma loďmi. Lodě však uvázly v ledu a zmizely i s posádkami. Ještě předtím ale zemřeli tři námořníci již na palubě a byli pohřbeni v suťovém poli do věčně zmrzlé půdy. Asi před třiceti lety byly jejich hroby identifikovány, a když došlo k jejich otevření, zjistilo se, že těla zůstala mimořádně zachovalá. Poskytla proto mnoho informací o životě na moři v devatenáctém století, který byl do té doby jen málo prozkoumaný. Zkoumání pozůstatků potvrdilo teorie o známém fenoménu dlouhých plaveb, který postihl také Franklinovu výpravu. Vědělo se, že námořníci na takových plavbách, trvajících často více než dva nebo tři roky, ztráceli síly, byli stále vyčerpanější a nakonec se hroutili a umírali, aniž by pro to existovalo vysvětlení. Zato však existovaly nesčetné dobře zdokumentované případy a spekulovalo se o nejrůznějších příčinách. Vznikaly různé teorie, mezi nimi i domněnka, že mohlo jít o otravu olovem. A tuto teorii potvrdila ta těla nalezená v ledu. Při pitvě byly zaznamenány symptomy těžké otravy olovem. Důvodem byla nová konzervační metoda výrobců potravin, která v devatenáctém století přišla do módy: zavařování v plechovkách.

Svanhildur hleděla na mrtvolu.

„Je to jeden ze zajímavých příběhů forenzních věd,“ řekla. „Lodě vyplouvaly naložené konzervami, které byly jedovaté, protože olovo z víček pronikalo do potravin.“

„Proč mi to povídáš?“

„Když přijeli se Sigurvinem z ledovce, musela jsem myslet na Franklinovu expedici. Připomíná mi ty námořníky, které našli pohřbené ve zmrzlé půdě. Jako kdyby zemřel včera.“

Konráð popošel blíž a dlouze si prohlížel tělo. Žasl, jak dobře ho ledovec zakonzervoval.

„Možná bychom mohli pohřbívat mrtvé na ledovcích,“ uvažovala Svanhildur. „Přesunout hřbitovy tam nahoru, když nesneseme pomyšlení na mrtvá těla rozežíraná červy.“

„Pokud ledovce pomalu nezmizí…“

„Bohužel,“ povzdechla si Svanhildur a na zem dopadl velký úlomek ledu a roztříštil se na tisíc kousků.

Konráð odjel temnou nocí domů a znavený ulehl do postele, jenže spánek se nad ním neslitoval. Ležel a myslel na všechny tragické aspekty tohoto případu. Sigurvin v ledu byl to jediné, na co dokázal myslet, jeho zmrzlá tvář to jediné, co měl před očima.

Mrazilo ho.

Na pitevním stole se zdálo, jako by se Sigurvin škodolibě šklebil. Mezi jeho rty, které vypadaly jako popraskaná kůže, prosvítaly zuby, jako kdyby se Konráðovi smál do tváře, aby mu připomenul, jak důkladně na tomto případu tenkrát pohořel.

Čtyři

Večer o dva dny později začal zvonit telefon. Za normálních okolností by se Konráð býval polekal, protože co odešel do penze, už nikdo v takovou denní dobu nevolal. To byla největší změna, kterou důchod přinesl. Kromě ticha, tedy. Teď telefon vyzváněl pořád. Tentokrát to byla kamarádka a bývalá kolegyně z kriminální policie. Počítal s tím, že se ozve.

„Chce s tebou mluvit,“ oznámila žena. Jmenovala se Marta a vedla kriminální oddělení reykjavické policie.

„Nehodlá se přiznat, co?“ řekl Konráð, který se na internetu dočetl, že po nálezu těla došlo k zatčení jistého muže. Nepřekvapilo ho, že jde o Hjaltalína. Celý cirkus mohl začít nanovo, ovšem tentokrát se Konráð chtěl držet stranou. Média se už pokusila donutit ho k nějakému stanovisku, ale on se k Sigurvinovi odmítal vyjadřovat. Nepracoval už u policie. Teď byla řada na jiných.

„Říká, že tě chce vidět,“ pravila Marta. „S námi mluvit nechce.“

„Řeklas mu ale, že jsem skončil, ne?“

„To on ví. Přesto s tebou chce mluvit.“

„Jak se k tomu staví?“

„Beze změny. Tvrdí, že je nevinný.“

„On měl džíp, co si poradil s každým terénem.“

„Ano.“

„Se kterým mohl vyjet na ledovec.“

„Ano.“

„Smí k němu návštěvy? Je přece ve vyšetřovací vazbě, nebo ne?“

„Mohli bychom udělat výjimku,“ řekla Marta. „Pracoval bys pro nás na tomhle časově omezeném projektu jako poradce.“

„Já nemám zájem nechat se do toho zase zatáhnout, Marto. Určitě ne hned teď. Můžeme si o tom promluvit později?“

„Moc času nemáme.“

„To ne, chápu.“

„Nikdy bych si nemyslela, že se Sigurvin po tolika letech ještě najde.“

„Třicet let je dlouhá doba.“

„Ty se na to tělo nechceš přijít podívat?“

„Už jsem tam byl,“ oznámil Konráð. „Je to, jako kdyby umřel včera.“

„No jistě, Svanhildur ti dala vědět. Tak chceš Hjaltalína vidět?“

„Já jsem ze hry.“

„Nemusíš to omílat pořád dokola.“

„Ještě se uslyšíme,“ řekl Konráð a rozloučil se.

Sigurvina a návštěvu u Svanhildur v márnici nemohl dostat z hlavy, ale bývalým kolegům hodlal signalizovat co nejmenší zájem. On skončil, opakoval všem, kteří mu volali, a nemá zájem znovu nastupovat – ať se děje, co se děje. Od zahájení pátrání po Sigurvinovi uplynulo dobrých třicet let. Byly vyslechnuty zástupy lidí. Nikdo však nebyl odsouzen. Vyšetřování se brzy soustředilo na jednoho muže, řečeného Hjaltalína, ale nic se mu nepodařilo prokázat. Hjaltalín zarputile popíral, že by Sigurvinovi ublížil, a nakonec byl propuštěn. Tělo se nikdy nenašlo. Sigurvin zmizel beze stopy. A teď ležel na patologii jako by nic. Svanhildur nepřeháněla, když říkala, že tělo je dobře zachovalé. Sigurvin na sobě měl ty samé věci jako ve chvíli, kdy ho dostihl osud: tenisky, džíny, košili a bundu.

Jako příčina smrti se jevil úder tupým předmětem do týlu. Tržná rána. Vzadu na hlavě a na oblečení se našla krev. Konráð vzpomínal na roky, které od zmizení toho muže uplynuly. Často si během té doby představoval, jaký bude mít pocit, když se Sigurvin vynoří. Pátrat přestal už dávno, ale tento případ z hlavy tak docela nedostal. Neustále mu kdesi vzadu v hlavě sídlila myšlenka, že jednoho dne může zazvonit telefon a někdo mu oznámí tuto zprávu. Bylo neuvěřitelné, že k tomu skutečně došlo. Celá desetiletí nedokázal o Sigurvinovu osudu nikdo nic říct, a najednou se zdálo být všechno jasné. Jeho smrt nebyla nikdy objasněna – doposud nebylo ani prokázané, že je skutečně mrtvý. A nyní se vědělo, jak a kdy zemřel. Nevědělo se, co měl při svém zmizení na sobě, teď se to vědělo. Jeho tělo poskytne vyšetřovatelům i další informace. Udělají si představu o vražedné zbrani. Dílky skládačky, které celou dobu chyběly, se konečně propojí v jeden celek.

Konráð seděl v kuchyni se sklenicí červeného vína a zapálil si doutníček. Nebyl velký kuřák, kouřil jen občas, když se mu opravdu zachtělo. Zase začal zvonit telefon. Tentokrát to byla jeho sestra Elísabet, která se chtěla optat, jak se mu vede.

„Ujde to,“ odpověděl a potáhl z doutníčku. „V jednom kuse mi zvoní telefon.“

„Teď se ta stará zatracená záležitost zase rozhoří…“ prohlásila Elísabet, které se ale říkalo jen Beta. Také sledovala zprávy.

„Hjaltalín se mě do toho snaží zase zatáhnout,“ řekl Konráð. „Vzali ho na pár dní do vazby a on mě chce vidět. Řekli mu, že jsem u policie skončil, ale to ho nezajímá.“

„Dá se vůbec doopravdy přestat pátrat, když jde o takový případ?“

„O tom jsem taky přemýšlel.“

„Tebe nezajímá, co chce říct?“

„Já vím přesně, co chce říct, Beto. Že nic neprovedl. Že na tom nález těla nic nemění. Před třiceti lety jsme mu nemohli nic dokázat a nic mu nedokážeme ani teď, protože ho nezabil. Tohle mi poví. Nechápu, proč bych měl tuhle písničku poslouchat znovu.“

Beta mlčela. Ty dva nespojovala žádná těsná sourozenecká pouta. Po rozchodu rodičů si vyrůstali každý sám pro sebe, což se od té doby snažili nějakým způsobem napravit, každý po svém. Dařilo se jim to někdy dobře, někdy méně dobře.

„Ty sis tenkrát nebyl stoprocentně jistý, že je pachatelem,“ pronesla nakonec.

„Ne, na rozdíl od všech ostatních. Pořád byl ale hlavní podezřelý.“

Beta také věděla, že Hjaltalín byl v roce 1985 jediný, kdo si jako podezřelý poseděl ve vazbě, ale nikdy se nepřiznal. Policii se nepodařilo jeho podíl na Sigurvinově zmizení prokázat. Byl poslední, s kým byl viděn, a vědělo se, že se ti dva den před Sigurvinovým zmizením hrozně pohádali a Hjaltalín mu vyhrožoval.

„Poprosili tě o pomoc?“ zeptala se Beta.

„Ne.“

„Chtějí ale, aby ses s Hjaltalínem setkal?“

„Myslí si, že mi možná řekne něco, co jim říct nechce. Nebaví se s nimi.“

„Třicet let je dlouhá doba.“

„Dobře Sigurvina schoval. Vyvlékl se z toho, protože jsme nenašli tělo. Otázka je, jestli se mu to podaří znovu.“

„Neměli jste proti němu žádné důkazy.“

„Měli jsme toho proti němu dost. Jen to nestačilo. Státní zástupce si s tím netroufl jít před soudce.“

„Nenech se do toho případu zase zatáhnout. Jsi přece ve výslužbě.“

„Jo, to jsem.“

„Zase si zavoláme.“

„Jistě. Tak zatím.“

Média byla plná zpráv týkajících se nálezu těla. Svanhildur Konráðovi všechno dopodrobna vylíčila. Na ledovci od chvíle nálezu těla pracovali čtyři technici kriminální policie. Jako první dorazili na místo po telefonátu od turistů policisté z Borgarnes. Nedostatečně vybavení policisté se škrábali po ledovci a zavolali záchranářům. Za chvíli první novináři zvětřili, že se tam nahoře muselo něco přihodit. Policie potvrdila, že na ledovci bylo nalezeno tělo asi třicetiletého muže, které tam pravděpodobně leželo už delší dobu. Na nic se nesmělo sahat, do blízkosti těla nikdo nesměl, bylo nutné držet zvědavce v patřičné vzdálenosti. Bylo informováno oddělení zajišťování stop v Reykjavíku. V té době již k okraji ledovce dorazili záchranáři v patřičně vybavených džípech. Odvezli německé výletníky a jejich průvodkyni, asi šedesátiletou ženu jménem Aðalheiður, která tělo objevila, dolů do Húsafellu, odkud turisté večer odjeli do Reykjavíku. Policie ženu mezitím vyslechla a s její pomocí také ty Němce. Jeden z postarších účastníků, prý doktor, tvrdil, že setřel z tváře mrtvého muže sníh a led, ale jinak s ničím nemanipuloval.

Bylo rozhodnuto hýbat s tělem co nejméně, takže byl z ledu vyříznut dva metráky těžký blok, který byl naložen na pick-up záchranné služby. Jeden z techniků doprovodil ledový blok do Reykjavíku a zajišťoval vše, co tající led vydal. Pozdě večer odjela většina policistů a záchranářů do Húsafellu, kde přenocovali, zatímco na ledovci zůstalo jen pár lidí, kteří hlídali, aby se k místu nálezu nikdo nepřibližoval.

Jeden z vůdčích glaciologů na Islandu v rozhlasovém rozhovoru prohlásil, že ledová pokrývka se od roku 1985, kdy byl Sigurvin pravděpodobně uložen na ledovci, zmenšila o více než sedm kilometrů krychlových. Momentálně má prý tloušťku 600 metrů. Předpokládá se, že se ledovec v následujících pětadvaceti letech zmenší téměř o pětinu. To lze vysvětlit změněnými klimatickými podmínkami na Islandu: méně dešťů, více slunce.

„A mnozí stále pochybují o tom, že je skleníkový efekt způsoben lidskou činností,“ slyšel Konráð dotyčného glaciologa ráno v rádiu.

„Bylo tělo na ledovci jen tak pohozeno, nebo nějakým způsobem pohřbeno do ledu?“

„Těžko říct. Možná bylo vhozeno do pukliny v ledu. Ten člověk zmizel v únoru. V zimě není snadné vyhloubit díru do ledu. Předpokládal bych, že tělo bylo během krátké doby překryto sněhem. Nebo se pod ním vytvořila puklina, do které zapadlo, a vynořilo se až nyní.“

„Protože led nad ním roztál?“

„To se samozřejmě musí ověřit, ale zdá se mi to pravděpodobné. Je to nejjednodušší vysvětlení toho, že byl mrtvý nalezen. Ledovce prudce tají. To je známý fakt.“

Ticho v Árbæru bylo znovu narušeno zvoněním Konráðova mobilu. Byla to Svanhildur, která chtěla vědět, co má teď v úmyslu. Slyšela prý, že s ním chce Hjaltalín mluvit.

„Nevím přesně,“ odpověděl Konráð. „Asi bych si s ním měl promluvit. Poslechnout si, co mi chce sdělit.“

„Vždyť musíš umírat zvědavostí. Jde o Sigurvina! Musí tě to zajímat.“

„Hjaltalínovi nebylo ani třicet, když jsme ho zatkli,“ řekl Konráð.

„Na to si ještě dobře vzpomínám.“

„A teď mu bude šedesát. Roky a roky jsem ho neviděl.“

„Myslíš, že se hodně změnil?“

„Myslím, že je to pořád ten blbec jako tenkrát.“

„Nebyli jste zrovna dobří kamarádi.“

„Ne,“ potvrdil Konráð. „On si myslel, že jsme. Nevím, o čem se mnou chce mluvit. Nevěřím mu ani slovo. Nemusel by ani do vazby, ale mysleli si, že chce zdrhnout. Chystal se zrovna odletět z Islandu, když ho zatkli. Den potom, co identifikovali Sigurvina. Trvá na tom, že to byla jenom náhoda.“

„Spíš už zase líp?“

„Ani ne.“

„Víš, že mi můžeš kdykoliv zavolat, když tě bude něco trápit,“ řekla Svanhildur. „Když si budeš chtít popovídat.“

„Ne, všechno je v cajku,“ odvětil Konráð stručně.

„No dobře,“ řekla Svanhildur a chtěla se rozloučit, ale měla ještě něco na srdci. „Ty už se vůbec neozýváš,“ konstatovala nakonec.

„Ne, já…“

Konráð nevěděl co říct.

„Prostě mi zavolej, když…“

Nereagoval na to a rozloučili se. Konráð se napil vína a zapálil si další doutníček. Erna a on se několikrát bavili o tom, že se uskromní a odstěhují se z Árbæru. Do žádného starobince, ale do nějakého útulného bytečku o jednom podlaží někde poblíž centra. Ne v Þingholtu, tam prý žije moc mladých, rozjívených lidí, tvrdila Erna. To raději ve Vesturbæru. Nic z toho ale nebylo. O případu Sigurvin toho tady v kuchyni namluvili hodně a ona ho jako vždy doprovázela v dobrém i zlém.

Na stole v obývacím pokoji stále ležely otcovy dokumenty, které Konráð pročítal, když ho zastihla Svanhildur s tou novinkou o Sigurvinovi. Tyto papíry, které přechovával v kartonové krabici v komoře, si neprohlížel už desítky let. Ovšem poté, co narazil na starý případ z doby druhé světové války, v němž šlo o fingované spiritistické seance a osoby vydávající se za média, zase procitl jeho dávno pohřbený zájem o osud otce, jenž byl roku 1963 jednoho večera nalezen ubodán před jatkami v ulici Skúlagata. Navzdory rozsáhlému pátrání nebyla tato vražda nikdy objasněna. Konráð se tomuto tématu za svých let u kriminální policie vždycky vyhýbal. Jeho otec býval nepříjemný, nenávistný člověk, který měl nepřátele úplně všude a každou chvíli si poseděl za pašování, krádeže a podvody. Za války pro něj pracovala minimálně jedna, a zřejmě více osob jako podvodná média. Konráðova matka od muže jednoho dne utekla a vzala s sebou dceru, ale syna on nevydal, ten musel se svým otcem zůstat ve Stínové čtvrti.

Konráð obracel zažloutlé papíry. Otec si vystřihl a uschoval několik novinových článků zabývajících se činností médií a záhrobím, mimo jiné tam bylo pojednání o podvodnících působících v tomto řemesle a rozhovor v dávno zrušeném týdeníku, v němž jedno médium popisovalo svou práci. Jeden výstřižek z dílny Parapsychologického spolku zabývající se životem po životě a takzvaným éterickým světem. Články vyšly v posledních dvou letech před jeho smrtí a Konráð přemýšlel, jestli se otec vrátil ke své staré činnosti a zase ždímal z lidí peníze zinscenovanými seancemi, než ho dostihl neblahý osud.

Pět

Konráð svého času rozhodně nepodporoval přeložení vazební věznice z Reykjavíku do vězení Litla-Hraun. Cesta přes náhorní planinu Hellisheiði, pak dolů na jih přes most Óseyrar a zase na východ do Eyrarbakki mu pila krev. Ostatní brali toto přejíždění jako vítanou změnu, užívali si oddechového času mimo hluk města a mimo shon na oddělení. Jedné zimy se Konráðovi podařilo hned dvakrát zapadnout ve sněhu. Tu a tam si ale řízení trochu užíval i on, bral to delší trasou přes Hveragerði a Selfoss a kupoval si cestou zmrzlinu. Až do přeložení se vazební cely nacházely na ulici Síðumúli, necelé tři kilometry od reykjavické policejní centrály. Tam Hjaltalín tenkrát seděl. Teď už byly nové časy, pomyslel si Konráð cestou po silnici Suðurlandsvegur, když míjel malý motorest Litla Kaffistofan a po pravé ruce mu čněl Vífilsfell. Rozhoupal se k tomu, že Hjaltalína ve vazbě navštíví.

Ne z toho důvodu, že to Hjaltalín vyžadoval a odmítal se bavit s kýmkoliv jiným, ale kvůli tomu, že do tohoto případu Konráð tenkrát investoval neuvěřitelná kvanta času a nepřestal nikdy hledat odpovědi. Neúnavně na případu s několika kolegy z kriminálky pracoval.

Těžké zločiny bývaly zpravidla objasňovány během pár dní. V tomto případě však bezcílně pátrali všemi směry a vyslýchali desítky lidí – tělo oběti se nepodařilo najít. Teď ten cirkus mohl začít zase od začátku.

Konráð stále neměl v úmyslu zapojovat se do vyšetřování. Hjaltalín se tehdy z nějakého důvodu rozhodl, že Konráð je pro něj důvěryhodnější než ostatní zaměstnanci policie, a postupně se to vyvinulo tak, že s ním pracoval většinou Konráð. Byl si jistý, že i teď chce Hjaltalín mluvit speciálně s ním jen z tohoto důvodu. A nakonec souhlasila jak policie, tak Konráð. Do ničeho dalšího však Konráð zabředávat nechtěl. Zvykl si na výhody důchodu, na volný čas, že o sobě může rozhodovat sám, nemusí se nikde angažovat a nemusí nést zodpovědnost. On už svým dílem přispěl. Teď byla řada na mladších. Pokud policii jeho rozhovor s Hjaltalínem pomůže, tím líp. Jinak se však do vyšetřování vměšovat nebude.

Volal mu i syn, když se dozvěděl o nálezu těla. Znal ten případ, na němž si otec vylámal zuby, velmi dobře a chtěl vědět, co si o tom Konráð myslí teď, když se konečně objevila mrtvola. Konráð mu odpověděl, že má radost z nových informací a myslí přitom hlavně na Sigurvinovu rodinu, která tak dlouho žila v nejistotě.

Konráð měl problémy s nespavostí už delší dobu. Když mu teď v hlavě bzučely myšlenky ohledně Hjaltalína, Sigurvina a celého vyšetřování a otázky, zda mohl kdysi udělat něco lépe, nenacházel klid už skoro vůbec. Tyto úvahy ho o spánek nepřipravily poprvé. Za těch třicet let se hodně změnilo. Tehdy ještě na celém ostrově platil přísný zákaz piva. Existoval Státní rozhlasový úřad a ten provozoval přesně jednu televizní stanici. Fungovalo zde mnohem méně hliníkáren. Největší vodní elektrárna Evropy, Kárahnjúkar, ještě neexistovala ani na papíře. V zimě v Reykjavíku sněžilo. Nebyl internet a mobily. Neexistovaly prakticky žádné soukromé počítače. Privatizace bank, finanční chaos, zhloupnutí velikášských politiků a hospodářských bossů a ekonomický kolaps čekaly až na nové století. Rok 2000 dřímal v dálce, ožíval jen ve vědeckofantastických románech.

Table of Contents

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět