Håkan Nesser 

Smolná vteřina 

Originální název: Den sorgsne busschauffören från Alster 

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Håkan Nesser, 2020 

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden. 

Published in the Czech language 

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, 

Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Czech Republic. 

Obálka © Martina Černá, 2021 

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0236-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-0237-8 (mobi)

POZNÁMKA NA ÚVOD 

Kommetjie, Alster a Fårö v takzvané skutečnosti existují, ne tak Kymlinge ani jistý dům ve Vallevikenu v obci Rute na Gotlandu. Podobně je na tom zde předkládaný příběh, je to směsice fikce a faktů. Předmětem diskuze může být rovněž to, zda 22. března 2013 skutečně vyplul trajekt ze Stockholmu do Turku.

V trudné prázdnotě, v níž hrozí nicota, 

naučí mě vůli – chtít, vydržet a odolat. 

V tíživé samotě i v kypícím kotli života 

svou sílu a rozum zdravý si uchovat.

Gustaf Fröding, Torborg, 

ze sbírky Skvrny a cáry (1896) 

PROLOG 

Kommetjie, Kapsko,
Jihoafrická republika.
Červen 2010.

„Náš Holanďan tedy odjíždí na sever? Už je čas?“

Žena ho držela za obě ruce a dívala se na něj zjihlýma očima a s nejistým úsměvem. Bylo na ní jasně vidět, že je z jeho odjezdu smutná. Utekla dlouhá doba, on její malý domek obklopený bugenvileami obýval téměř pět let, víc než patnáct set dnů pil každé ráno kávu na její rozlehlé terase a díval se přitom na moře. Pokaždé to bylo stejné, a přece jiné.

Podobné to na terase bylo vždy na začátku večera. Smalířskými plátny a barvami. Nebo s notebookem a psaním. Není se co divit, že se dostavil ten zvláštní pocit. Nejen u ní.

„Něco vám musím říct. Já vlastně nejsem Holanďan. Jsem Švéd.“

„Ze Švédska?“

„Ano.“

„Bydlel jste u mě pět let, a nikdy jste mi to neřekl?“

„Národnost podle mě není tak důležitá.“

Žena se usmála. „Ano, máte pravdu. Mělo by to tak být. Ale to, že jsme všichni světoobčané, to je jen sen. Velmi optimistický sen. A váš pas je holandský.“

„Má to své důvody. Zítra nepřistanu na Schipholu, ale ve Stockholmu.“

„Přestupujete v Addis?“

„Ano.“

Žena přikývla. Věděla, že nemá cenu se příliš vyptávat. Integrita je pro něj něco, co je třeba ctít. Možná i pro ni.

„Budete mi chybět.“

„Vy mně také.“

„Co obrazy? Přežijí transport bez úhony?“

„Doufám. Ty, které si neodvážím, si můžete nechat. Prodejte jich tolik, kolik budete chtít.“

„To vůbec nepřipadá v úvahu!“

Muž pokrčil rameny. Pustil jí ruce a dlouze ji objal.

„Jeďte už, než se rozbrečím! A slibte mi, že se tu zase ukážete! Víte dobře, že dveře The Cottage jsou pro vás vždycky otevřené.“

„Díky. Snad můžu tvrdit, že mě nevidíte naposled.“

„Pokud budeme oba naživu…“

„Dohodneme se, že budeme. Ano?“

Žena s vážným výrazem v očích přikývla. „Ano. Proč ne? Tak tedy sbohem, můj švédský Holanďane!“

ŘÍJEN – LISTOPAD 2012 

1 

Skvrny a cáry, pětadvacátého října 

Neměl bych žít. Říkají to mnozí a já jim rozumím.

Plamínek mého života je někdy tak slabý, že bych se mohl postavit před zrcadlo a sfouknout jej. Je to podivný nápad, ale takhle to v mé hlavě vypadá od té nehody.

Zvláštní obrazy. Zmatené myšlenky. Nápady a úvahy, které mě předtím nikdy nenapadaly.

Samozřejmě je nemám pořád, jen občas, hlavně v noci, v nepříjemném stavu mezi spánkem a bděním. Možná i ve snech, ale to nevím, protože sny si už v podstatě nepamatuji. Dřív to tak nebylo, ovšem různí terapeuti a psychologové, s nimiž jsem mluvil, mi jednohlasně tvrdili, že to po prodělání těžkého traumatu bývá běžné. Že se po události, kterou jsem zažil, může uvažování i život změnit v jakémkoli směru.

Že se člověk stane svým způsobem jiným, než býval.

Ale to je závěr, který jsem si z toho vyvodil sám.

Začal jsem psát – pro případ, že by se něco přihodilo. Aby tu bylo k mání alespoň jedno vysvětlení. Tedy mé vysvětlení, mé vyprávění. Je možné, že to nebude nikdo chtít číst, bylo by mi to podobné. Chápu, že je těžké uvěřit tomu, co říkám a jak vysvětluji to, co se děje a čemu jsem, jak se domnívám, vystaven. Nyní to probírám jen s Karin, mám ale pocit, že ona mne poslouchá jen ze soucitu a má za to, že si to jen namlouvám. Přinejmenším si myslí, že přeháním. Pochopitelně nemůže popřít existenci těch dopisů, to nelze, ovšem podle jejího mínění jim přikládám až příliš velký význam.

Svět je plný nebezpečných bláznů, řekla mi jednou.

Kdyby se tím měl člověk zabývat, přišel by o rozum.

Oba dopisy jsem jí ukázal v srpnu, když jsem je dostal. Od té doby mi přišly dva další, ale ty už neviděla, vůbec jsem jí o nich neřekl. Nestojím o to, aby si myslela, že začínám být paranoidní. Paranoidní a vyšinutý. Náš vztah je beztak dost křehký.

Měl bych ale začít od začátku anebo se vrátit alespoň o zhruba deset let zpět. Ano, udělám to tak. To já rozhoduji.

V té době, na přelomu tisíciletí, jsem bydlel se svou první ženou Vivekou v řadovém domku na okraji Uppsaly. Oba jsme byli akademici, ona teoložka, mým oborem byly dějiny světového myšlení. Seznámili jsme se během studií a od té doby jsme spolu chodili. Prožili jsme tak společně magisterské i doktorandské studium, psaní dizertační práce. Oba jsme pak získali místo na svých domovských katedrách, přičemž to mé bylo nejistější než její. Na rozdíl od ní jsem to nedotáhl až k doktorátu.

Děti jsme neměli. Viveka sice jednou – bylo to na konci devadesátých let – otěhotněla, ovšem ve čtrnáctém týdnu potratila. Jakkoli jsme se snažili, už pak nikdy neotěhotněla. Když nám bylo přes třicet, smířili jsme se s tím. Být rodičem není nic, na co má člověk právo; to jsme oba věděli.

Na mé katedře to šlo všelijak. Po dvou letech jsme s kolegou přišli o příspěvky, díky nimž jsme tam mohli pracovat. Začali jsme shánět finance z nejrůznějších zdrojů, ale nakonec jsme to vzdali. Jedinou možností, jak pokračovat v mé akademické dráze, bylo dokončit doktorandské studium a přijmout na dobu určitou místo asistenta na univerzitě v Oslu. S Vivekou jsme skutečně zvažovali možnost, že bychom změnili kurz naší plavby, jenže vyhlídky na to, že by tam mohla získat místo odpovídající její kvalifikaci, byly v podstatě nulové. Nakonec jsme se dohodli, že si seženu zaměstnání mimo akademický svět.

Tak došlo k tomu, že se ze mě stal řidič autobusu.

Vidím, že se blíží jedna hodina, ale Karin spí v naší ložnici jako obyčejně klidným spánkem, a proto budu ještě chvíli pokračovat.

Nebýt již zmíněných vnějších okolností, řídit autobus by mě samozřejmě v životě nenapadlo. Nebýt okolností a Tommyho, což byl Vivečin starší bratr. Záměrně píšu „byl“, protože je již několik let po smrti. V roce 2002 ale tenhle úspěšný dvoutřetinový vlastník větší autobusové firmy, která působila ve Skandinávii a občas podnikala i zájezdy do Evropy, ještě žil.

Tommymu se akademický svět vždycky protivil, stejně jako muž, za něhož se provdala jeho sestra, čili já. Často si z nás utahoval a říkal nám „inkousti“ – tak nazýval všechny lidi zabývající se teoretickými činnostmi. Ovšem když jsem přišel o místo na univerzitě, podal mi pomocnou ruku, to mu nemůže nikdo upřít. Nabídl mi, abych u nich začal pracovat jako řidič, dokonce mi uhradil i získání řidičského oprávnění, abych mohl převážet cestující napříč naší protáhlou zemí i za její hranice.

Samozřejmě jsem tuto možnost nejprve důkladně prodiskutoval s Vivekou. Svého bratra neměla nikdy moc ráda, přijmout jeho nabídku tedy pro ni bylo jistým ponížením. Já jí nicméně využil. Po půl roce jsem se stal jeho zaměstnancem a vyjel na svou první jízdu coby řidič s příslušným oprávněním. Vezl jsem skupinu uměnímilovných penzistů ze Stockholmu na čtyřdenní zájezd do dánského Skagenu.

Nová práce – tak vzdálená poněkud mdlému akademickému světu – se mi téměř okamžitě zalíbila. Navštívil jsem místa, která bych jinak neviděl, mimo jiné Tromsø, Riksgränsen, Lugano, Krakov, Madrid nebo Petrohrad. Ano, kupodivu to tak skutečně bylo. Řízení autobusu, povolání, na něž bych ještě před rokem ani nepomyslel, mě opravdu moc bavilo.

Teď už mi ale padá pero z ruky a opouštějí mě myšlenky. Jsou dvě hodiny. Víc napíšu příště, až zas nebudu moct v noci spát.

Skvrny a cáry, sedmadvacátého října 

Našemu soužití s Vivekou se dařilo několik let, aspoň já to tak při zpětném pohledu vidím. Pochopitelně nás občas zastihla nějaká ta krize, ale žádné vážnější rozpory naše manželství nepoznamenaly. Naše povahy se dobře snášely, ani jeden z nás nečekal – na rozdíl od mnoha jiných – od života bůhvíco. Žili jsme ve spořádaném poklidu, nestýkali jsme se s příliš mnoha lidmi, jen se dvěma manželskými páry, které jsme znali už z dob studií v Uppsale: s Hassem a Ingelou, oba byli pedagogové, a se Stefanem a Paulou, farářem a profesorkou na gymnáziu. Také s Oliverem, který pracoval na ministerstvu zahraničí a dojížděl denně do Stockholmu, a s jeho ženou Katarinou, psycholožkou, Vivečinou kamarádkou z dětství.

Každé léto jsme jezdili do zahraničí, pokaždé jinam. V únoru nebo v březnu na týden na hory. Hasse s Ingelou měli chatu ve Vemdalenu, půjčovali nám ji; někdy jsme tam pobývali s nimi.

Kvůli mé práci jsem samozřejmě musel trávit některé noci mimo domov, málokdy jich ale bylo do měsíce více než šest nebo sedm a v žádném případě to nijak nekomplikovalo náš vztah. Naopak, vzpomínám si, že se mně i Vivece líbilo, když jsme se znovu viděli po několika nocích odloučení. Téměř vždy jsme se první noc po mém návratu z několikadenní cesty oddávali sexu.

Když se teď ohlížím zpět, neřekl bych, že ty roky před nehodou hodnotím špatně. Měli jsme se dobře, náš vztah byl harmonický, žili jsme prostě, bez nejistoty, spokojeně. Kdybych dostal možnost prožít některý úsek svého života znovu, bez váhání bych si zvolil tohle období, přibližně ohraničené léty 2003 a 2006. Samozřejmě bych ale včas zatáhl za brzdu a z vlaku vyskočil před březnem 2007. Já takhle ovšem neuvažuji, napadá mne to jen jako možná ilustrace toho, jak se můj tehdejší život lišil od toho současného.

Než se však dostanu ke zmíněné nehodě, musím napsat o jedné smutné události, k níž došlo v den svátku svaté Lucie, třináctého prosince 2006. Mou matku tehdy srazil motocyklista. Její zranění byla tak závažná, že jim následujícího dne v nemocnici podlehla. Stalo se to v Karlstadu, kde mí rodiče žili od osmdesátých let a kde jsem také vyrůstal. Její náhlý odchod mého otce hluboce zasáhl. Byl čerstvým penzistou – celý život působil jako učitel a ředitel školy. Vím, že se oba těšili, jak budou moct coby dva senioři v dobré zdravotní kondici cestovat a užívat si života. Máma pracovala v bance, do odchodu do důchodu jí zbývalo jen několik měsíců. Jejich manželství trvalo bezmála čtyřicet let.

Odjel jsem tedy do Karlstadu, abych se zúčastnil pohřbu a byl tátovi oporou. Nemám sourozence, v té chvíli jsem to pociťoval jako nedostatek. Přesto jsem dělal, co jsem mohl. Otec pak v zimě přijel několikrát k nám do Uppsaly – například na Silvestra nebo na Tři krále. Nemohl jsem si nevšimnout jeho smutku. Vzpomínám si, že jsme měli strach, aby si nevzal život. Řešil jsem to s Vivekou, a dokonce se nám ho podařilo přemluvit, aby doma v Karlstadu zašel k terapeutce. Nevím, jestli mu to nějak pomohlo. Otec měl mladší sestřenici ve Filipstadu, i ta se mu pokoušela pomoct, nevím ale, jestli ho dokázala postavit na nohy, protože jejich vztahy nebyly nikdy moc dobré.

První měsíce roku 2007 bylo zkrátka těžké a neklidné období. Všechno pak bylo nicméně zastíněno tím, co mě potkalo dvaadvacátého března.

Skvrny a cáry, prvního listopadu 

Byl to lyžařský zájezd.

Těžko se mi o tom píše. Nic jiného ani nemůžu čekat. Všechno je to sice dobře zdokumentované v podstatě ve všech médiích po celé zemi, ale pochopitelně to nemůžu přeskočit. Minula jedna hodina po půlnoci, Karin spí v ložnici, já sedím v proutěném křesílku v arkýři obráceném k hájku, jenž odděluje náš pozemek od sousedova. Nebe ztmavlo, brzy začne pršet. Zatínám zuby, pootáčím stojací lampu a rozhoduji se, že popíšu všechno, co se stalo, bez jakýchkoli emocí. Suše, střízlivě, jako by to měl být soudní protokol. Nejeden takový jsem si ostatně přečetl.

Jak už jsem uvedl, byl to lyžařský zájezd. Skupina deváťáků z jedné stockholmské školy a s nimi pár dospělých a vedoucích z Organizace pro volný čas měli strávit týden v Duvedu. Nebyl to ani zdaleka první úkol tohoto typu, kterým jsem byl pověřen. Včetně dvou půlhodinových zastávek se dalo počítat s osmihodinovou jízdou. V případě špatného počasí a stavu vozovky o hodinu až dvě delší. Naložil jsem je podle dohody v devět ráno na Norra Bantorget a o půl hodiny později jsme vyrazili. Ve Stockholmu bylo hezky, teplota kolem nuly, mezi mraky se začalo rozjasňovat, ale předpověď varovala, že na severu bude během dne sněžit a foukat silný vítr. Na místo jsme měli dorazit večer, nebyl důvod spěchat ani se znepokojovat. Ani jet rychleji, než dovolují panující podmínky.

Já ani příliš rychle nejel, z toho mě nikdy neobvinili. Přesto stačí jedna nebo dvě smolné vteřiny a váš život se zcela obrátí naruby.

Anebo skončí.

Stalo se to deset minut poté, co jsme projeli Svenstavikem. Setmělo se a začalo sněžit. Nepříliš silně, ale dost na to, abych zpomalil. Když do vozovky skočilo to zvíře, nejel jsem víc než sedmdesátkou. Tak to uvádí závěrečný protokol a tak si to pamatuji i já. Abych se vyhnul srážce, prudce jsem stočil volant doleva. Dostal jsem mírný smyk. Ve stejném okamžiku se v zatáčce objevil kamion. Pokusil jsem se otočit volantem zpět a dostat se do správného pruhu, ale pneumatiky mi podkluzovaly. Do protijedoucího vozidla jsem nenarazil čelně, spíše bokem, přesto natolik silně, že jsem nad svým autobusem ztratil kontrolu. Brzdil jsem, ovšem nebylo to nic platné.

Autobus vyletěl ze silnice a zřítil se z dvacetimetrového srázu. Dráha od místa, kde jsme opustili vozovku, k místu dopadu měla víc než padesát metrů. Dopadli jsme mezi velké kameny, autobus se zdeformoval k nepoznání a vzápětí vzplál.

Večer jsem se probudil v nemocnici v Östersundu a postupně jsem se dozvěděl, že při nehodě zahynulo šestnáct žáků a jeden rodič. Čtyři další lidé utrpěli velmi vážná, život ohrožující poranění. Bez zranění vyvázlo pouhých šest cestujících.

Odkládám pero a zavírám sešit. Chvíli ještě zůstávám sedět a dívám se do tmy. Ani náznak svítání. Ne, opravdu bych neměl žít.

2 

Eva Backmanová se zadívala na muže, který právě vešel do její kanceláře. Odhadla mu čtyřicet, možná o něco málo víc. Středně vysoký, tmavovlasý, lehce přihrbený, rozcuchané vlasy, brýle. Působil dojmem člověka, který zabloudil.

To ji napadlo jako první. Tenhle návštěvník možná zaklepal na nesprávné dveře, má jiný cíl, možná se chce setkat s jinými úředníky než s inspektorkou kriminální policie Evou Backmanovou.

Třeba s právníkem nebo opatrovnicí. Nebo s farářem.

„Omlouvám se,“ řekl. „Neměla byste pár minut čas?“ Před jeho příchodem jí samozřejmě zavolali z recepce, ale nevysvětlili nic bližšího, jen to, že tam sedí jistý Albin Runge a čeká, až si bude moct promluvit s někým od policie, nejlépe z kriminálky, protože prý jde o trochu specifickou záležitost.

„Volali mi, že přijdete,“ řekla. „Čas mám. Prosím, posaďte se. Jak vám můžu pomoct?“

Takhle zahajovala rozhovory vždycky. Tento návštěvník ovšem působil mimořádně křehce. Jako by u něj důraznější vedení rozhovoru mohlo způsobit, že se otočí na podpatku a odejde. Muž přikývl a opatrně usedl na okraj židle určené pro návštěvy. Rozepnul zip své sešlé větrovky a vyndal něco z náprsní kapsy. Evě se zdálo, že je to pár obálek, ale muž jí je nepodal, umístil si je na kolena a položil přes ně křížem ruce, jako by je chtěl skrýt před jejím pohledem.

Pak se nadechl a znovu se omluvil.

„Opravdu bych vás nerad zbytečně okrádal o čas. Jenže ono se stalo něco… Jmenuji se Albin Runge.“

Ani nyní, když muž vyslovil své jméno podruhé, si je Eva s ničím nespojila. Později, po návratu domů, když se o tom bavila s Gunnarem Barbarottim, zapochybovala, jestli jí to jméno vůbec mohlo něco připomenout. Jistě, o tomto muži se psalo v tisku, ale od té doby uběhlo už několik let. Nevzpomínala si ani, jestli tehdy bylo vůbec zveřejněno jeho plné jméno. Možná ano, možná ne. Pokaždé není snadné vyznat se v názorech šéfredaktorů a dalších lidí na to, co je a co není ve veřejném zájmu.

„Rozumím,“ řekla, přitom nerozuměla ničemu. „Proč jste tedy přišel?“

„Obávám se, že mi někdo vyhrožuje zabitím.“

Jeho hlas byl bezvýrazný, takřka lhostejný. Jako by v ohrožení nebyl on, ale někdo jiný. Podobný výraz měl pohled jeho očí za brýlemi s tenkými obroučkami. Evě se zdálo, že jsou nesoustředěné, nedovedla posoudit, zda se dívají na ni, nebo přes její rameno na okno.

„Někdo vás chce zabít?“

„Ano.“

„Podle čeho tak usuzujete? Popište mi prosím zhruba, o co jde.“

„Hlavně o tyhle dopisy,“ odpověděl muž a poklepal zlehka na hromádku bílých obálek. „A taky o jeden telefonát…“

„Aha. A co v nich je? Můžu si je přečíst?“

„Jistě,“ řekl muž, ale stále jí dopisy nepodával. „Proto jsem je přinesl. Není tam sice explicitně napsáno, že mě chtějí zabít, ale těžko jejich obsah interpretovat jinak.“

Eva přikývla. Pomyslela si, že ten člověk má nejspíš solidní vzdělání. Naznačovaly to výrazy jako „explicitně“ a „interpretovat“.

„Proč by vám někdo vyhrožoval smrtí?“

„Jsou pro to dobré důvody.“

„Promiňte, ale musím se zeptat jaké.“

Obchod s drogami? napadlo ji vzápětí. Nesplacené dluhy nějakému motorkářskému gangu? Muž přitom do této kategorie opravdu nezapadá. Člověk ale nikdy neví. Albin Runge jako by na okamžik zapochyboval, pak si posunul brýle a povzdechl si.

„Hodně lidí si myslí, že si nezasloužím žít. A já je plně chápu.“

Backmanová sepjala ruce a položila je před sebe na stůl. Má tenhle člověk všech pět pohromadě? prolétlo jí hlavou. Co když je to lhář nebo chudák, který ztratil kontakt s realitou?

„Asi mi to budete muset vysvětlit podrobněji,“ řekla.

„Jestli vám skutečně někdo vyhrožuje zabitím a jste tu kvůli tomu, potřebuji od vás víc informací. Tak prosím, povídejte.“

„Vy nevíte, kdo jsem?“

„Ne, to skutečně netuším.“

„Moje jméno vám nic neříká?“

„Albin Runge? Bohužel ne.“

„Dobrá.“ Muž si znovu povzdechl. Zdálo se, že právě učinil rozhodnutí. „Před pěti a půl lety došlo v Jämtlandu k závažné dopravní nehodě. Celkem osmnáct lidí zemřelo, z toho sedmnáct nezletilých dětí. Jeli na týdenní lyžařský zájezd do Duvedu. Jistě jste o tom slyšela, psaly o tom všechny noviny. Já byl řidičem toho autobusu.“

Muž zmlkl a znovu si posunul brýle. Eva Backmanová si uvědomila, že na chvíli zapomněla dýchat.

„Rozumím.“

Už podruhé během tří minut pronesla tohle slovo. Jedna z nejhloupějších replik. Čemu vlastně rozumí?

„Neodsoudili mě. Ani za usmrcení z nedbalosti, ani za zavinění cizí smrti. Ani za ublížení na zdraví. Byl jsem osvobozen v plném rozsahu, třebaže si mnoho lidí myslí, že jsem měl dostat doživotí. Anebo, jak už jsem řekl, zemřít.“

Vteřinový úsměv, ne, spíš nevhodný a neradostný úšklebek. Eva Backmanová se opřela a snažila se soustředit. V mužově vystupování jí něco nesedělo. Nedělalo jí to dobře. Snad za to mohl způsob mluvy, jeho zjevná zranitelnost, obojí bez ohledu na jeho příběh, který není snadné okamžitě vstřebat. Jak vypadá život člověka po takovém zážitku? Zavinil smrt osmnácti lidí. A co to mohlo způsobit? Pár vteřin nedostatečné pozornosti? Možná za volantem na okamžik usnul. Ale nakonec byl tedy osvobozen.

Panebože, zhrozila se v duchu Eva. Otázka nezní, jak může člověk žít dál, ale proč? Nedivím se, že je tak zvláštní a křehký.

„Zní to strašlivě,“ pronesla nakonec. „Ano, vzpomínám si na to, ale je to už… kolik jste říkal? … pět let?“

„Pět a půl.“

„Asi jste to neměl snadné.“

„Rozhodně ne.“

Muž váhal a Eva ho při tom nechala.

„Samozřejmě mi to obrátilo život vzhůru nohama,“ pokračoval Runge s jistým přemáháním. Nutil se mluvit o něčem, na co by nejspíš nejraději zapomněl. „Mohlo se to stát komukoli. Při té nehodě jsem mohl zahynout, ale z nějakého důvodu k tomu nedošlo. Já k vám ale nepřicházím proto, aby mi tu někdo pomohl zvládat pocit viny, s tím si musím poradit jinak. Důvod, proč se chci obrátit na policii, je…“

Odmlčel se. Vytáhl z kapsy bundy kapesník a vysmrkal se.

„Promiňte. Tím důvodem je, jak už jsem řekl, to, že mi někdo vyhrožuje smrtí…“

Konečně jí předal dopisy. Položil je na okraj psacího stolu a pak si otřel dlaně o kalhoty, jako by se tím chtěl zbavit nečistoty. Backmanová se na hromádku zadívala. Čtyři obálky, nic víc.

„Jestli to chápu dobře, ta hrozba je tady v těch dopisech…?“

„Ano. A byla předmětem i toho telefonátu.“

„Dobrá. Když začneme těmihle dopisy, co mi o nich povíte? Nechci na ně sahat dřív, než je důkladněji prozkoumáme… kvůli otiskům prstů a tak dále. A než od nás odejdete, požádám o otisky i vás.“

„Jistě.“

„Kdy vám dopisy přišly? Víte, kdo je poslal? Tedy pokud se jedná o stejného odesilatele…“

„První jsem dostal v červnu, týden před slunovratem, ty další pak chodily s přibližně měsíčním odstupem. Jeden v srpnu, další v září a poslední v říjnu.“

„Hm. Pokračujte!“

„U těch dvou posledních jsem si poznamenal datum… devátého září a dvanáctého října. Netuším, kdo mi je poslal, ale řekl bych, že to byl stejný člověk.“

Eva přikývla. „Samozřejmě si je přečtu, ale nejdřív se na ně podívají naši technici. Podle čeho usuzujete, že mají stejného odesilatele?“

„Podle toho, jakým stylem a tónem jsou psané. Pokaždé jsou to jen krátké věty a stejný podpis. Nemesis.“

„Nemesis?“

„Ano. Bohyně pomsty. Vlastní texty jsou napsané na počítači.“

Backmanová se na chvíli zamyslela. Albin Runge si poposedl a zatvářil se zkroušeně.

„Ráda bych se s vámi sešla, až si to přečtu a proběhne analýza. Mohl byste se tady znovu zastavit zítra?“

„Já už nechodím do práce. Od té doby… Ano, můžu přijít. Zařídím se podle vás.“

„Fajn. Tak zítra ve dvě hodiny. Ale ještě bych se ráda něco dozvěděla o tom telefonátu.“

Muž se znovu vysmrkal.

„Omlouvám se. V tomhle ročním období jsem každou chvíli nastydlý. O tom telefonátu vám toho asi moc neřeknu…“

„Něco snad přece.“

„Ano. Proběhl minulý týden, ve čtvrtek. Kdosi mi zavolal z neznámého čísla. Když jsem se ozval, ve sluchátku bylo nejdřív chvíli ticho a kdosi pak řekl: Tady Nemesis. Divím se, proč ještě žiješ. Tys to nepochopil?“

„A to je všechno?“

„Ano, zaznělo jen tohle.“

„Byl to muž, nebo žena?“

„Muž.“

„Můžete mi jeho hlas blíž popsat?“

„Zněl tlumeně. Jako by mluvil přes šátek nebo něco takového.“

„Znal jste ho?“

„Ne.“

„To, že mluví přes šátek, vás napadlo už během toho hovoru?“

„Ne, až potom.“

„Šlo tedy o poměrně krátký telefonát.“

„Nejvýš deset, patnáct vteřin.“

„Vy sám jste nic neřekl?“

„Ne. Co bych měl říct?“

Eva Backmanová se opět na okamžik zamyslela.

„Mluvil jste o těch dopisech a telefonátu s někým?“

„Ne… Vlastně ano. O prvních dvou dopisech jsem se zmínil Karin.“

„Kdo je Karin?“

„Moje manželka. Řekl jsem jí o těch dopisech z června a srpna, ale o těch následujících už ne.“

„Proč ne?“

„Nechtěl jsem ji znepokojovat.“

„Ale vy znepokojený jste.“

Albin Runge pokrčil rameny a znovu se krátce usmál.

Tento úsměv byl stejně nepřirozený jako ten minulý.

„To bych neřekl. Je mi to nepříjemné. Ale dovedu pochopit, pokud má někdo v souvislosti s mou osobou takovéhle pocity.“

„Koho tím myslíte?“

„No přece ty rodiče. Když jsem sjel s autobusem ze silnice, přišli o své děti.“

„Vy si tedy myslíte, že je za tím někdo – nebo někteří – z nich?“

„Kdo jiný?“

Dobrá otázka, pomyslela si Eva po Rungeho odchodu.

Ne, naopak. Odpověď na takovou otázku je jasná. Má-li někdo na svědomí osmnáct lidských životů (z toho bylo sedmnáct obětí ve velmi mladém věku – neříkal to Runge tak?), nemusí dlouze přemýšlet, kde na světě ho mají nejmíň v lásce.

Přibližně ve stejném okamžiku, kdy ji napadlo slůvko láska, si vzpomněla na inspektora Barbarottiho. Podívala se na hodiny. Čtvrt na šest. Gunnar už nejspíš odjel domů.

To znamená k sobě.

A k sobě teď odjede i inspektorka Backmanová. To není správné, pomyslela si. Ani trochu.

Před odchodem z policejní budovy musela ale ještě něco zařídit: zajištění otisků prstů. Zavolala kolegovi, navlékla si gumové rukavice a všechny čtyři dopisy vytáhla pinzetou z obálek. Nafotila je, zasunula zpět a všechny pak vložila do průhledného igelitového sáčku.

„Tady to máš,“ řekla inspektoru Klausenovi, když se objevil ve dveřích. „Zvládneš to do zítřka?“

„Aby ne, má krásko!“ ujistil ji Klausen. „Není problém.“

„Zastavil se u tebe ten pan Runge?“

„Vyřízeno. To je ale týpek! Co provedl?“ Eva Backmanová si nemohla pomoct.

„Nic zvláštního. Jen to, že zabil osmnáct lidí.“

Tohle jsem neměla říkat, napadlo ji, když po cestě domů šlapala do pedálů svého kola. Jenže to by Klausen nesměl být takový hrozný macho.

3 

„Nazdar, dlouho jsem tě neviděla!“

„Několik hodin,“ doplnil Gunnar Barbarotti. „Bylo to skoro k nevydržení.“

Objal ji a potom spolu okamžik tiše postáli v předsíni. Eva nemohla nepocítit, jak už je jeho objetí důvěrné a familiární, přestože jsou spolu jen několik měsíců a ani se ještě pořádně – bylo to její rozhodnutí – nemilovali. Tohle se ale už brzy změní, ovšem ne dnes večer, prozatím postačí tahle familiární důvěrnost.

Není přece kam spěchat. Oběma je kolem padesátky, jemu něco přes, jí těsně pod, znají se bezmála pětadvacet let. Víc než polovinu života jsou kolegové a přátelé, to také něco znamená. V dobrém i zlém. Napadlo ji, že se v žádném člověku na světě nevyzná tak dobře jako v Gunnaru Barbarottim. Nemohla by to prohlásit ani o svých dětech, ani o své sestře. Ani o svém exmanželovi… ne, to rozhodně ne.

V policejní budově o jejich poměru nikdo neví. Nikdo netuší, že Barbarotti a Backmanová budou tvořit pár, neví se například ani to, že absolvovali dvoutýdenní cestu po Evropě, aby vypátrali Gunnarova otce. Takhle si ji zdůvodnili. V Itálii, ve Varese, našli jeho hrob. To jim stačilo. Kruh se uzavřel.

Teprve před několika dny se vrátili z jiné cesty, z Maardamu zahaleného do mlh, tam ale byli služebně. A teď, tohoto deštivého listopadového večera, přišel Gunnar k ní domů, aby si mohli udělat chvilku pro sebe, dřív než se bude muset vrátit do Vily Pickford ke svým třem dětem, které dosud bydlí doma. Dvě jsou jeho vlastní a jedno vyženil. Je to tak, jak to je – život si píše vlastní pravidla, jde jen o to umět je číst a řídit se jimi.

Jeho žena Marianne ho nabádala, aby se s Evou sblížil – vzkázala mu to v dopisu, který mu po smrti zanechala, a potom i z nebe. I tohle je fakt. Sice trošku nepochopitelný, nicméně jde o radu, kterou je potřeba brát s maximální vážností.

Což také Gunnar dělá. Díkybohu.

„Jak se máš?“

„V pohodě. Pojď dál, posedíme chvíli v sedačce. Nedáš si deci vína?“

„Dal bych si čaj,“ odpověděl Barbarotti. „Jestli chceš, namasíruju ti nohy.“

„Chci!“ odpověděla Eva.

Jak se dalo čekat, při rozhovoru přišla řeč i na Albina Rungeho.

„Odpoledne jsem měla takový divný setkání. Sháněla jsem tě, ale ty už jsi odešel domů.“

„Ne, domů ne,“ namítl Barbarotti. „Byl jsem v terénu se Sorgsenem a zjišťovali jsme, co se stalo v Tystberze. Vypadalo to na vraždu v kombinaci s úmyslně založeným požárem.“

„No, to je úžasný,“ poznamenala Eva.

„Středně úžasný. Tak co se ti stalo?“

„Někdo za mnou byl. Jeden muž s poměrně zvláštní záležitostí.“

„Hm.“

Eva se napila a začala mu vyprávět o tichém řidiči autobusu, který má na svědomí osmnáct lidských životů. O neurčitém nepříjemném pocitu, který měla při rozhovoru s ním. O pocitu, který se neodvíjel výhradně z hrůz, které jí ten člověk popisoval.

O dopisech, v nichž je mu vyhrožováno smrtí.

„Co v nich je?“ zeptal se Barbarotti. „Četlas je, ne?“

Ano, Eva si je během odpoledne a večera přečetla několikrát. Jde jen o několik řádků, přesně deset, a jsou rozložené do čtyř dopisů. Vyhledala je v mobilu a ukázala mu je.

Žiješ, zatímco ostatní jsou po smrti. Opravdu je to tak správné? Nemesis.

Tak zněl první. Odeslán a přijat byl v červnu, pokud ji Albin Runge informoval správně. Druhý dopis, srpnový, měl téměř stejný obsah:

Ostatní zemřeli. Ty žiješ. Vážně je to spravedlivé? Nemesis 

Zbývající dva, doručené v září a říjnu, mají ostřejší tón.

Pořád jsi naživu? Zdá se, že potřebuješ popostrčit. Nemesis 

Měli před sebou celý život. Ty ho budeš mít už brzy celý za sebou.

Rozumíš tomu, nebo to máme vyjádřit ještě srozumitelněji? Nemesis 

Gunnar Barbarotti zavrtěl hlavou.

„Podivné. A to je všecko?“

„Pak je tu ještě telefonát. Před několika dny prý Rungemu někdo volal. Představil se jako Nemesis a podivoval se, že mu to pořád nedochází. Jestli můžeme Rungemu věřit – což bychom asi měli –, tak se ten člověk vyjádřil stejně stručně jako ty dopisy.“

„Vidíš nějaký důvod mu nevěřit?“

„Ne. Není mi jasný, proč by si něco takovýho vymýšlel. On navíc naprosto chápe, že se na něj takhle útočí. To vyhrožování smrtí mu ani nepřijde moc divné.“

„Takhle to vidí? Myslí si, že mu jde někdo po krku?“ Eva pokrčila rameny. „Co si o tom myslíš ty?“

Barbarotti se na chvíli zamyslel. „Ano, vypadá to na tuhle interpretaci. Takže se zdá, že to vyhrožování směřuje k…?“

„… ke skupině těch rodičů. Některý – nebo někteří – z nich, co přišli o dítě, se chtějí pomstít. Potrestat viníka, dalo by se říct. Soud ho osvobodil, vina nebyla prokázána. Smrt dítěte – přesněji řečeno sedmnácti dětí a jednoho dospělého – si podle všeho žádá tvrdý trest. Podle Rungeho jsou za tím oni, rodiče. Já nevím, ale s tím se asi dá vcelku souhlasit, ne?“

„Asi máš pravdu,“ připustil Barbarotti a místo levé jí začal masírovat pravou nohu. „Je to podivný příběh. A taky nepříjemný. Už jsi vymyslela nějakou strategii? Jak chceš postupovat?“

„Dobrá otázka,“ povzdechla si Eva. „Plán nemám vůbec žádný. Ale jestli bude po mně Stigman chtít, abych obvolala sedmnáct dvojic rodičů dětí, které zahynuly při dopravní nehodě, a vyptávala se jich, jestli náhodou nemají v úmyslu zabít řidiče autobusu, odmítnu to. To by prostě nešlo.“

„Souhlasím,“ řekl Barbarotti. „No jo, ale představ si, že k tomu opravdu dojde. Chci říct: že ho někdo zabije a pak praskne, že jsme o tom sice věděli, ale přitom nic nepodnikli. Jestli se o tom dozví média, zažijí orgasmus.“

„Taky si myslím.“

Barbarotti pokýval hlavou. „Velké mozky uvažují podobně! Mimochodem, kdo je ta osmnáctá oběť? Říkala jsi, že to bylo sedmnáct dětí a jeden dospělý.“

Eva se zamračila. „Já ti vlastně ani nevím. Zapomněla jsem se na to Rungeho zeptat a zatím jsem se na to nestihla podívat. Nejspíš to bude rodič… nebo někdo z doprovodu. V autobuse jela i skupinka dospělých.“

„Hm,“ zamručel Gunnar Barbarotti. „Jinými slovy není vyloučené, že někdo nepřišel jen o dítě, ale taky o manžela nebo o manželku?“

Eva se zamyslela. „Vyloučit se to nedá,“ konstatovala.

„Vidíš, to mě nenapadlo. Samozřejmě máš pravdu. V nejhorším případě… ano, proč ne? To ale snadno zjistím. Ta nehoda se vyšetřovala dost pečlivě.“

„Kdy k ní došlo?“ zajímal se Barbarotti. „Před rokem? Dvěma?“

„Už je to dýl. Dokonce před pěti a půl. Koncem března 2007. Když chce někdo zjednat spravedlnost – pokud jde opravdu o tohle –, proč s tím tak dlouho otálel?“

„Existuje jedno takové staré anglické přísloví,“ řekl Barbarotti. „‚Pomsta je pokrm, který se nejlépe podává za studena‘… nebo tak nějak. Chápu to dobře, že se Stigmanem jsi zatím nemluvila?“

Eva si znovu povzdechla. „Uvidím se s ním zítra v deset dopoledne. Chceš být u toho?“

„Ani náhodou,“ odpověděl Gunnar. „Ale přijdu.“

Eva se usmála. „Někdy mám skoro pocit, že se z tebe stává džentlmen. Nemám pravdu?“

„Jasná věc,“ odpověděl inspektor Barbarotti důrazně. „Jestliže chci získat tvoje srdce, nesmím zanedbávat detaily!“

„Ale!“ řekla inspektorka Backmanová. „To masírování ti jde každopádně moc dobře.“

Schůzka byla nezvykle krátká, ovšem hlavně proto, že komisař Stig Stigman neměl moc času. Barbarotti a Backmanová vešli do jeho kanceláře dvě minuty před desátou a opustili ji o deset minut později.

Instrukce byly nad slunce jasnější. Je to závažný případ. Závažný.

Pracujte na tom dál, postupujte obvyklým způsobem, řiďte se zdravým rozumem. Ale nezanedbávejte kvůli tomu ostatní případy. Žádný nesmí spadnout pod stůl.

Budete mě průběžně informovat. Dotazy?

Barbarotti ani Backmanová žádné otázky nepoložili. Tak to bychom měli.

Když se pak ve dvě hodiny, jak bylo domluveno, objevil Albin Runge, byli oba inspektoři na místě.

4 

Backmanová: Tak vás tu opět vítáme, pane Runge. Jsme rádi, že jste si udělal čas.

Runge: Mám tolik času, kolik chci. Zatím.

Backmanová: Výborně. Tohle je můj kolega, inspektor Barbarotti.

Runge: Dobrý den.

Barbarotti: Dobrý den, pane Runge. Jsem s vaším případem obeznámen. Inspektorka Backmanová mě informovala.

Runge: Rozumím.

Backmanová: Jak jsem vám už říkala včera, potřebujeme vám položit několik doplňujících otázek. Nezabere to víc než půlhodinu.

Runge: Nikam nespěchám.

Barbarotti: Jestli bych tedy mohl začít, chtěl bych vám položit pár otázek ohledně těch dopisů.

Runge: Prosím.

Barbarotti: Zaprvé: odkud byly poslány? Zatím jsem neviděl obálky, ale možná byste nám o tom mohl něco říct? Myslím to, jestli se na nich nedá vyčíst razítko pošty…

Runge: To už v dnešní době nebývá tak jednoznačné jako dřív, ale řekl bych, že na prvním dopisu je razítko Stockholm a na druhém Göteborg.

Barbarotti: A na těch zbývajících dvou?

Runge: Tam žádné není.

Barbarotti: Děkuji. Zadruhé by mě zajímalo, kolik lidí přišlo s těmi dopisy do kontaktu. Obálek se kromě jiných dotýkali zaměstnanci pošty, ale tam bychom se daleko nedostali.

Runge: Chápu. Pokud si dobře vzpomínám, první dva měla v ruce moje manželka Karin, když je četla. Ostatních dvou jsem se dotýkal pouze já a…

Barbarotti: Pokračujte.

Runge: Samozřejmě jejich pisatel.

Barbarotti: Myslíte si, že je to muž?

Runge: Ne, to vůbec netuším. Ale ten hlas v telefonu byl mužský.

Barbarotti: Jste si tím jistý?

Runge: Stoprocentně. I když prsty v tom asi může mít víc lidí, ne?

Backmanová: Narážíte na tu formulaci ‚máme to vyjádřit…‘?

Runge: Ano. Také na to, že… důvod nemá jenom jeden člověk.

Backmanová: Jaký důvod?

Runge: Přát si moji smrt.

Backmanová: Doufejme, že to tak daleko nedojde.

Runge: Doufat může člověk vždycky.

Barbarotti: Pokud to správně chápu, domníváte se, že za tím stojí skupina rodičů. Těch, kteří přišli o své děti. Máte to něčím podložené, nebo je to jen váš dohad?

Runge: Nemám. Myslím, že to není třeba.

Barbarotti: O tom by se dalo diskutovat. Od té události už brzy uplyne šest let. Vzpomenete si, jestli se v té době – anebo během soudního procesu – nedělo něco podobného?

Runge: Ne… Ne. Na nic takového si nevzpomínám.

Barbarotti: Ani později? V době, než jste dostal první dopis?

Runge: Ne, všechno to začalo až tím dopisem v červnu.

Barbarotti: To znamená víc než pět a půl roku po té události?

Runge: Ano.

Backmanová: O těch dopisech a telefonátu jste mluvil jen se svou ženou? S nikým jiným?

Runge: Ano, jen s ní. Ale pouze o těch prvních dvou dopisech. To jsem tu ale myslím uvedl už včera.

Backmanová: To je pravda. Chceme se jen ujistit, že jsme všechno pochopili správně. Je mi jasné, že událost v roce 2007 vás nesmírně silně zasáhla. Jak jste na tom? Mluvil jste o té nehodě s mnoha lidmi? S dobrými přáteli, příbuznými nebo známými?

Runge: Ne. Probíral jsem to s několika terapeuty a psychology, ale jinak jsem se s tím vypořádával sám. Neměl jsem velký okruh známých a to platí dodnes. Backmanová: V době, kdy se to stalo, jste už ale byl ženatý s Karin?

Runge: Ne. V té době byla mou manželkou Viveka. Rozvedli jsme se v tom samém roce, tedy 2007, na podzim. Bylo to naše společné rozhodnutí.

Barbarotti: Možná to souviselo s tou nehodou? Promiňte, že se na to ptám, ale byli bychom rádi, kdyby nám nic neuniklo. To, co nám tu povíte, zůstane jen mezi těmito stěnami.

Runge: Na tom nezáleží. Ale máte pravdu, ten rozvod nepochybně s nehodou souvisel. Dohodli jsme se, že každý půjdeme svou cestou. Neklapalo nám to.

Backmanová: Kdy jste se seznámil se svou současnou paní Karin?

Runge: Chápu, že se na tyhle věci ptáte, ale já si opravdu nemyslím, že mají souvislost s tamtím… S dopisy a výhrůžkami.

Backmanová: Jistě máte pravdu. Mohl byste přesto odpovědět na mou otázku?

Runge: S Karin jsme se seznámili na jaře roku 2009.

O rok později jsme se vzali.

Barbarotti: Manželé jste tedy dva roky.

Runge: Něco málo přes dva a půl.

Backmanová: Děkuji. Myslím, že v této chvíli už žádné další otázky nemám. Budeme dál analyzovat ty dopisy. Až s tím skončíme, možná se na vás budeme muset znovu obrátit. Kromě toho by bylo dobré, kdybychom mohli získat otisky prstů vaší ženy, takže jestli nemáte…

Runge: Nepřeju si, opravdu ne, abyste do toho Karin zatahovali. Musí zůstat mimo, jinak by to znamenalo…

Barbarotti: Co?

Runge: (po krátkém váhání) Příliš by nás to zatížilo. Záměrně jsem ji ušetřil těch posledních dvou dopisů… i toho telefonátu. Ne, skutečně po ní nemůžu chtít, aby policii poskytla otisky prstů. To je zkrátka vyloučené. V tom případě bychom to tady museli ukončit.

Backmanová: Chápu vaše rozpaky, ale jestli máme ty hrozby brát vážně, pak musíme…

Runge: (podrážděně) Ne, ne, ne. S tím nesouhlasím.

Barbarotti: Moment, možná by tu bylo řešení. Taková zkratka.

Runge: Zkratka? Jak to myslíte?

Barbarotti: Hm. Jde nám jen o otisky vaší ženy. Stačilo by jich pár, ona o tom ani nemusí vědět. Chceme pouze vyloučit její – a vaše – otisky v případě, že se na dopisech najdou nějaké další. Tak co na to říkáte?

Runge: Chcete po mně, abych vám sehnal její otisky, ale bez jejího vědomí?

Barbarotti: Přesně tak. Můžete nám sem přinést třeba sklenici, kterou měla v ruce, cokoli. Je to ale jen návrh, rozhodnutí je na vás.

Backmanová: Já nevím, jestli…

Runge: Dobrá. Uděláme to tak. Potřebujete ještě něco? Bude stačit, když se tu zastavím zítra nebo pozítří?

Barbarotti: To bude skvělé.

„Někdy umíš být docela neortodoxní,“ konstatovala Eva, když po Rungeho odchodu vypnula diktafon.

„Neřkuli vynalézavý. Neměli bychom ten záznam rovnou vymazat?“

„Hrrm, opravdu asi není třeba zadokumentovat každý krátký rozhovor,“ odpověděl Barbarotti. „Ale v tamtom názoru ti dávám za pravdu.“

„V jakém?“

„Že je tenhle Runge divný pavouk. Ovšem vzhledem k okolnostem se nejspíš není co divit.“

„Narážíš na tu nehodu?“

„Ano. Možná byl do té doby jiný. Po takovém zážitku je asi dost těžké dál žít.“

„Já bych řekla, že je to víceméně nemožné,“ poznamenala Eva. „Ale co říkáš na ty dopisy a hrozby? Co s tím?“

„Moje vynalézavost zrovna uvízla na mělčině,“ přiznal Gunnar Barbarotti po chvilce přemýšlení. „Ale jestli mě něco napadne, dám ti vědět!“

„Ha-ha,“ ušklíbla se Eva. „Možná bychom tuhle věc mohli hodit za hlavu. Třeba to vyšumí. I když… musím přiznat, že je to jen moje zbožné přání.“

„Uvidíme,“ řekl Barbarotti. „Zatím to nebudeme moc přehánět, co říkáš?“

„Souhlasím,“ řekla Backmanová. „Do chvíle, než se ukáže, že se některého z těch dopisů dotýkal nějaký pachatel, co už v minulosti vraždil.“

„V tu chvíli můžeme začít bít na poplach,“ uzavřel Barbarotti.

SRPEN – ZÁŘÍ 2018 

5 

Bylo to na konci srpna, v období zaslíbeném zapalování aut.

Gunnar Barbarotti měl za to, že v tomto měsíci navíc v minulosti vypukla většina válek. Není to tak? Letní teplo – anebo to, že se nedostavilo – jako by s k sobě určitou přirozenou nutností přitáhlo hašteření. Rozhoří se do té doby doutnající konflikty. Od slov se přejde k činům, namísto hádek a vyhrožování nastoupí regulérní násilí.

Menší či větší, v různých variantách.

Ve světě, ve velkém měřítku: ozbrojené konflikty. Vyhlašování válek.

V Kymlinge a v ostatních švédských městech: války gangů. Útoky noži a střelba. Znásilnění. Vandalské ničení majetku.

A – jak bylo řečeno výše – noci s planoucími vozy.

Nejhorší vždycky bývá týden před začátkem nového školního roku. Návrat mládeže do města z letních brigád nebo netečného volna představuje pro policii vždycky větší zátěž. Barbarottimu se zdálo, že se to v poslední době ještě zhoršilo. Říkají to všichni: více či méně hrubé násilí eskaluje. Jakkoli se Barbarotti snažil tento populistický obraz stavu společnosti zmírnit, dařilo se mu to jen těžko.

Společenské ovzduší zhoustlo. Nejde jen o pokřivené zprávy v bulváru a na sociálních sítích. Netýká se to jen demagogie sociálních demokratů. Realita potemněla. A ztvrdla. Roste aktivita kriminálních gangů. Organizovaný zločin zapustil kořeny. Takhle vypadá pochmurná pravda. Člověk si může vybrat: buď jí pohlédne zpříma do tváře, anebo před ní bude zavírat oči. Není to tak?