Suzanne Kelman 

Za časů odvahy 

Originální název: When We Were Brave, vydáno u Bookouture, 

an imprint of Storyfire Ltd, London 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Suzanne Kelman, 2020 

First published in Great Britain in 2020 by Storyfire Ltd trading as Bookouture. 

Translation © Agáta Hamari, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0611-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0612-3 (mobi)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jsou buď výplodem autorčiny fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími nebo mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná. 

Věnováno všem osmdesáti špionům, kteří v síti Prosper přišli o život, a nespočtu žen a mužů odboje, z nichž některé nikdy nepoznáme. Děkuji za vaši odvahu, troufalost a vůli bez váhání bojovat za to, čemu jste věřili. Jste ti nejlepší z nás všech a bezpochyby ztělesňujete tato slova básně od Cecila Spring-Rice: 

Láska neochvějná, co splatí cenu nejdražší, 

láska, která nezaváhá složit oběť nejvyšší.

Nechť se nám daří si doopravdy cenit mimořádného daru svobody, jejž jste nám věnovali.

Prolog 

Francie, červen 1944 

Vivi spěchala ulicemi Paříže a zpoza uší jí pod límeček německé uniformy stékal pot. S každým krokem si byla vědoma pulzující energie okolo. Připadalo jí, že na každém rohu stojí hlouček Pařížanů, kteří si mezi sebou tiše šeptají. Doufala, že přišla zpráva, na niž s Marcusem čekali, ale přesto se pořád obávala, že by nepřítel mohl získat převahu.

Jak Vivi pospíchala temnou ulicí, téměř neměla čas se ani ohlédnout přes rameno. Ozvěna jejích kroků duněla v pravidelném rytmu, který se snažil přehlušit tepání prasklé vodovodní trubky. Když dorazila ke dveřím domu, jehož adresu si vryla do paměti, zastavila se, popadla dech a setřela si zpod čepice kapičky potu. Zhluboka se nadechla horkého vlhkého vzduchu, jenž ji pálil v plicích, vzpamatovala se a pokusila se vyčistit si hlavu a vzpomenout si na všechno, co ji učili. Připadalo jí, že od výcviku uběhla celá věčnost.

Zběsilý tlukot jejího srdce se při myšlence na její život a na muže, jehož milovala, začal zklidňovat. Musela to udělat. Pro něj i kvůli tomu, v co oba věřili. Do očí se jí vkradly slzy a Vivi vzpomínala na předchozí noc, kdy si leželi v náručí, oknem do místnosti svítil měsíc v úplňku, své paprsky vrhal na postel a ona si pomyslela, že v tom okamžiku je její život, i přes všechno šílenství kolem, dokonalý.

Jenže posledních dvanáct hodin všechno ohrozilo. Teď se Vivi musela soustředit na to, co je správné. Bude však dost silná, aby udělala, co je třeba? Ta zrada byla těžká, ale jediné, co ji každý den drželo při životě, bylo vědomí, že všechno dělá z toho nejušlechtilejšího důvodu, pro lásku.

Takže teď musela udělat už jen jednu věc. Jednu věc, která rozhodne, kdo tuhle válku vyhraje a kdo prohraje.

Vivi sebrala kuráž a zaklepala na dveře.

Kapitola 1 

Současnost 

Sophie Hamiltonová popocházela po schodech Imperiálního válečného muzea a znovu zabodla pohled do mobilu. Matt už měl dvacet minut zpoždění a ani se neobtěžoval jí odpovědět na zprávy. Podívala se, kolik je hodin, zhluboka si povzdechla, a protože už dál čekat nemohla, rozhodla se, že bude muset jít bez něj.

Sophie rychle proběhla skleněnými dveřmi, protože už šla pozdě, a její kroky se na bílé mramorové podlaze foyer hlasitě ozývaly. Nadávala si, že si zrovna musela vzít boty s jehlovými podpatky, a ještě ke všemu tyhle nové, které jí odíraly paty. Utíkala k výtahu a skoro neměla čas si prohlédnout nádhernou výstavu vojenské historie kolem sebe. Jenom se kratičce zadívala na raketu V2 vystavenou v chodbě a na spitfire, který visel z proskleného stropu nad její hlavou a jemuž se pod reflektorem třpytila naleštěná stříbrná vrtule. Sophie hrozně spěchala, protože její vedoucí Jonathan nejspíš zrovna zažíval panický záchvat, a ona si ho dokázala živě představit, jak nervózně pochoduje sem a tam po výstavních místnostech a čeká na ni.

Sophie přiběhla k výtahu a strčila mezi dveře ruku zrovna ve chvíli, kdy se zavíraly. Nasoukala se dovnitř a jediný další cestující, mladík upřeně hledící do mobilu, se tvářil, že si jí vůbec nevšiml.

Dveře se zavřely, a když se Sophie zahlédla v zrcadle a zoufale se pokusila uhladit si prsty blonďaté mikádo, které si pro tu příležitost nechala zastřihnout a vyfoukat, měla na svého partnera čím dát větší vztek. I v rozmazaném odrazu výtahových dveří totiž viděla, že má teď vlasy zplihlé a rozcuchané, protože strávila skoro dvacet minut venku na mrholivém dešti.

Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit. Nehodlala dopustit, aby jí Matt tohle zkazil. Těšila se na to celý týden.

Dveře výtahu se v dalším patře otevřely a dovnitř vstoupila matka s dítětem. Čisťounké děvčátko s růžovými tvářičkami a neposednými culíčky s červenými mašličkami mamince s výrazem plným nadšeného očekávání tisklo ruku. Sophie se zadrhl dech. Rychle sklopila oči k zemi, protože pohled na rodinnou idylku pro ni byl pořád ještě příliš drásavý a bolestivý.

Výtah stoupal výš a Sophie se donutila přestat myslet na zármutek, který prožívala v posledním roce, a místo toho se soustředila na to, jakou obrovskou úlevu cítila, když dostala tuhle práci. Na to, jak ji potřebovala, aby si udržela zdravý rozum.

S nápadem, že si má na půl roku odpočinout od náročné právnické kariéry, přišla její babička.

„Potřebuješ si oddechnout, Sophie. Musíš mít možnost zase popadnout dech,“ řekla a hladila přitom vnučku po vlasech.

Babička měla samozřejmě pravdu. Kariéra úspěšné podnikové právničky měla rozhodně spoustu pozitiv, nicméně čas na truchlení po ztrátě blízké osoby k nim nepatřil. A když ji její sekretářka jedno ráno – čtyři měsíce potom, co přišla o Emily a o svou matku – našla vzlykat u pracovního stolu, byla pro ni vlastně úleva to všechno hodit za hlavu a přijmout fakt, že pokračovat dál jakoby nic zkrátka nemůže.

Nejdřív si říkala, že to bude jenom delší dovolená, ale s postupujícím časem pro ni bylo čím dál tím těžší vůbec přemýšlet o tom, že by se do tak hektického života vrátila. Prozatím pracovala na poloviční úvazek pro jednu menší charitu, která se zabývala archivováním historických materiálů. Sophie vždycky milovala návštěvy starých domů. Její práce spočívala v třídění všech těch pokladů starých celá staletí, z nichž některé pocházely z domů, na nichž Sophiina charita pracovala už několik let. Tady na ni netlačily žádné termíny a ani žádný klient, který by spoléhal na to, že pro dobře odvedenou práci udělá úplně cokoli. A přestože nevěděla, co jí přinese budoucnost, právě teď pro ni bylo tohle zaměstnání naprosto dokonalé.

Dveře výtahu se otevřely a Sophie opatrně, aniž se podívala jeho směrem, děvčátko obešla, protože i jeho samotná přítomnost ji zase znovu píchla u srdce. Sophie spolkla svůj žal a svižným krokem se vydala na výstavu.

Celou expozicí prostupovala válečná atmosféra, a jak se Sophie blížila chodbou, vítaly ji zvuky bombardovaného Londýna. Z reproduktorů na zdech se ozýval vysoký jekot poplašných sirén následovaný zlověstným burácením leteckých pum dopadajících na město. Hrozivé zvuky války prokládaly ty nejlepší z projevů Winstona Churchilla a povznášející nahrávka písně „We’ll Meet Again“ v podání Very Lynnové, kterou muzeu poskytla rádiová stanice BBC. Sophie si díky těmto působivým kulisám v kombinaci s tlumeným osvětlením a retro značením připadala, jako by se ocitla přímo ve čtyřicátých letech. Zatímco si její oči zvykaly na tmu, žasla nad tím, že tahle výstava vůbec vznikla. Těšila se, až konečně uvidí v plné velikosti vystavené fotografie, o něž muzeum požádalo Jonathana, který se o nich dlouze rozplýval.

Najednou stál její šéf před ní.

„Tady tě mám, Sophie,“ zvolal Jonathan, když se k ní hnal, neschopný skrýt zoufalství ve svém hlase. „Hledal jsem tě úplně všude.“ Podíval se na hodinky.

„Promiň, hrozně mě to mrzí. Matt říkal, že se tady potkáme, a já jsem na něj čekala.“

Jonathan zavrtěl hlavou a skoro nevnímal, co říká. Obličej měl zachmuřený a naplněný obavami. „Vážně už musíme začít,“ pokračoval nervózně. „Každou chvíli tady bude starosta. Máš moje poznámky?“

„Včera jsem ti je posílala,“ odpověděla Sophie.

Její nadřízený byl často roztěkaný a neustále něco ztrácel. Teď se na ni díval pohledem plným čiré paniky. Pro všechny případy si poznámky uložila do mobilu.

„Mám je tady.“

Jonathan úlevou vydechl. „Díkybohu,“ vyhrkl. Zadíval se jí přes rameno a všiml si, že starostova výprava už dorazila, takže ji odběhl přivítat.

Vernisáž byla zahájena načas a Jonathan perfektně přednesl svoji řeč, kterou četl ze Sophiina telefonu. Během proslovu dal návštěvníkům ochutnat kousek Londýna čtyřicátých let a popsal jim, jak byly fotografie nalezeny, když charita rozhodla, že v aukční síni Sotheby’s prodá jeden starý psací stůl. Negativy snímků momentálně vystavených v muzeu byly schované v obálce, na níž bylo ručně napsáno „březen 1944“. Nějakým způsobem zapadla za zásuvku stolu a zaklínila se na jeho zadní straně.

Sophie Jonathana poslouchala a přemýšlela, jaké to asi bylo, žít v těch časech, a jak moc tehdy museli být lidé odvážní. Sophie si odvážná nepřipadala. Nemyslela si, že by zvládla všechny ty hrůzy přežít.

To, že se negativy nejenom našly, ale po tolika desítkách let ještě navíc v tak dobrém stavu, byl učiněný zázrak. Jakmile bylo jasné, že se fotografie zachrání, dostala Sophie za úkol o nich co nejvíc zjistit. Opřela se o svoje právnické znalosti sestavování důkazů a přišla na to, že za války se fotografka Karen Johnsonová přátelila s vlastníkem Hawthornského panství – posledního domu, na němž Sophie s Jonathanem pracovali. Ve čtyřicátých letech Karen jedny londýnské noviny pověřily fotografováním neustále se měnícího města. Dostala za úkol zachytit houževnatého ducha londýnského lidu, rozhodnutého město za každou cenu znovu postavit a obzvlášť odhodlaného napravit škody napáchané vytrvalým bombardováním v rámci německého Blitzu v letech 1940 a 1941. Tehdy na Londýn z padesáti sedmi dní letecké pumy padaly po celých padesát šest. Přestože zkáza Londýna byla za války zaznamenána na spoustě snímků, Sophie věděla, že tyhle budou výjimečné, protože je zachytil objektiv jedné z tehdejších předních fotografek.

Předčasné úmrtí Karen Johnsonové v březnu 1944 nutilo Sophie přemýšlet, jestli umělkyně v tu dobu nepobývala se svými přáteli na Hawthornském panství, jestli tu obálku neměla s sebou a jestli ji někdo po její smrti omylem nezašantročil.

Po Jonathanově bezchybném projevu, který Sophie přinesl značnou úlevu, doprovodila skupinku druhoválečných nadšenců na prohlídku výstavy a poslouchala, jak její nadřízený vypráví o významu každé fotografie a o úporných snahách Londýn znovu postavit.

Starosta pogratuloval charitativní organizaci k dobře odvedené práci, která nejenže vynesla na světlo nalezené snímky, ale umožnila vystavit i ostatní poklady – historické artefakty z druhé světové války. Odešel zrovna ve chvíli, kdy na místo dorazil Jonathanův partner Grant, a Sophie věděla, že ten už si jejího šéfa pohlídá sám, takže ona si může dát skleničku šampaňského a trochu se uvolnit.

Oddělila se od skupinky právě ve chvíli, kdy se Grant s Jonathanem začali rozplývat nad svým novým štěňátkem, a začala výstavou procházet na vlastní pěst. Zatímco si detailně prohlížela každou fotografii, v myšlenkách se vrátila ke svému vztahu s Mattem. Nešlo jen o to, že by měl moc práce, a dokonce ani o to, že jí připadalo, jako by se v posledních několika měsících skoro neviděli. Něco se jí nezdálo, ale nedokázala pořádně říct co. Něco, v čem šlo o víc než o jejich společný žal.

Sophie usrkávala šampaňské a prohlížela si snímek vybombardované Woolworth Building z roku 1942 a její následné rekonstrukce. Karen ho vyfotila dřív než ostatní kusy vystavované sbírky, ale muzeum si ho stejně vypůjčilo kvůli širšímu záběru výstavy. Sophie si zkusila představit, jaké to asi bylo, prožít takovou hrůzu a druhý den se vrátit do práce a zjistit, že už žádnou práci – a ani místo, kde ji vykonávat – nemáte. Přesunula se k další fotografii. Na ní se skupinka žen v šátcích a kalhotách skláněla nad sutinami, jež zbyly po něčím domě, a s úsměvem plným britského odhodlání je odklízela. Na dalším snímku, který jasně ukazoval náhodný vzorec pumových útoků, byla zachycená vybombardovaná ulice Baker Street. Dvě budovy na fotografii byly téměř netknuté, ale mezi nimi zůstalo prázdné místo po jiném domě, jenž byl kompletně zdemolován. Na hromadě suti seděl malý chlapec, na něhož se fotografka zaměřila. Měl umazanou tvář, na sobě šedivou školní uniformu a v ruce třímal potrhanou britskou vlajku.

Sophie si snímek pozorně prohlížela, když tu najednou něco upoutalo její pozornost. Jakási postava stojící po straně maličko mimo záběr, které si předtím, když byla fotografie ještě mnohem menší, vůbec nevšimla. Naklonila se blíž a uvědomila si, že to, co ji na okamžik zaujalo, bylo zdání, že žena na snímku je její matka. Najednou ji znovu zaplavila obrovská vlna žalu. Začala v jejím žaludku a valila se celým tělem nahoru až do hrdla, z něhož se nakonec vydralo přidušené zajíknutí.

Sophie nesnášela tenhle pocit, který v ní její ztráta a bolest pokaždé vyvolaly. Po té tragické události jí bylo jasné, že se bude cítit příšerně, že bude naprosto zlomená, ale na přílivy zármutku objevující se celé měsíce poté a téměř jí podlamující nohy, na ty připravená nebyla. Dál hleděla na fotografii a vypudila tu myšlenku z hlavy, protože si uvědomila, jak je absurdní. Žena na fotce v žádném případě nemohla být její matka. Ten snímek byl vyfocený za války, tedy o více než deset let dříve, než se její matka vůbec narodila. Prostě se jí stala taková ta zvláštní věc, která potkává lidi, jimž někdo zemře, a oni se ho snaží vytrhnout ze spárů smrti tak zoufale, že ho vidí všude. Někdo se stejným účesem na druhé straně místnosti způsobí, že se vám na okamžik zastaví dech, a kvůli někomu dalšímu přecházejícímu přes ulici tím stejným krokem se zastavíte na místě a na maličký okamžik vám zaplesá srdce. Na ten jediný zlomeček vteřiny vás napadne, že se stala nějaká chyba a že ten člověk, který vám na celém světě chybí ze všech nejvíc, je pořád naživu. A pak na vás dolehne tíha a krutá bolest vašeho omylu a přinese s sebou muka tak příšerná, až hrozí, že vás to celé pohltí a bude vám to připadat, jako by se to všechno stalo včera.

Sophie se nadechla a naklonila se k fotografii blíž. Ono se jí to jenom nezdálo. Ta podoba byla neuvěřitelná.

Držení těla té ženy, její výška i štíhlá postava s elegantní labutí šíjí, to všechno jí bylo tolik povědomé. Hlavu měla otočenou na stranu, takže jí Sophie neviděla do tváře a mohla si ji prohlédnout pouze z profilu, ale přesto tahle osoba mohla úplně klidně být členkou její rodiny.

Pak si všimla ještě něčeho. Ta žena na sobě měla úzkou áčkovou sukni a pod rozepnutým kabátem svetřík. Na klopě svrchníku měla připíchnutou brož, která Sophii byla taky povědomá. Vypadala jako jejich rodový znak. Sophie vždycky tenhle šperk s jelení hlavou a protáhlým parožím připadal vyloženě ohavný. Ale byl jasně rozeznatelný a tato brož se velmi podobala té, kterou mnohokrát viděla vyfocenou na klopě své babičky – a možná to dokonce byla ta stejná.

Sophie se na ženu znovu zadívala. Měla bradu nahnutou na stranu, stejně jako to dělávala její matka, když pokládala nějakou otázku. Že by to byla prateta Caroline? Sophie si v hlavě prošla všechny své ženské příbuzné. Na straně jejího dědečka byly za války naživu tři děti. Její prastrýc Tom, prateta Caroline a dědeček John. Chlapci tehdy byli ještě malí, ale tetičce Caroline bylo něco přes dvacet, takže by na snímku mohla být ona. Sophiina babička, Johnova manželka Bessy, to zaručeně pozná. Možná by jí mohla zavolat a zeptat se. Fotografie její zemřelé švagrové v muzeu by jí určitě udělala obrovskou radost.

Zničehonic Sophie někdo zezadu chytil a vytrhl ji z myšlenek tak nenadále, že úlekem nadskočila. Otočila se a před ní stál zubící se Matt. „To bys nevěřila, na kolika výstavách jsem teď byl,“ vyhrkl zadýchaně. „Promiň, že jdu pozdě, Sophie. Uteklo mi něco zajímavého? Zvládl Jonathan ten svůj proslov, aniž jsi ho musela držet za ručičku?“

Mluvil lehkým, hravým tónem a zjevně tím chtěl odpoutat pozornost od svého více než hodinového zpoždění. Sophie na jeho žertování nereagovala a doufala, že když bude chladná, tak si Matt uvědomí, že se na něj zlobí.

Všiml si toho okamžitě. „Promiň, Sophie, mě to vážně moc mrzí,“ pokračoval. „Nebuď naštvaná. Nevěřila bys, jak příšerný den jsem dneska měl v práci. Odpoledne se obrovsky propadl dolar a celá firma panikařila. Vždyť víš, jak moc nás postihl brexit a všechny ty věci s mezinárodním dosahem.“

„Takže to mám chápat tak, že problémy s cennými papíry záhadně způsobily, že tvoje prsty nebyly schopné mi naťukat esemesku?“ Její tón byl jasně ukřivděný, ale přesto odpověděla chladněji, než zamýšlela.

Matt jí ukázal svůj mobil. „Chcípla mi baterka,“ oznámil jí zkroušeným hlasem. „Chtěl jsem ho ráno dát nabít, než půjdu do práce, ale pak jsem na to úplně zapomněl. Vybil se asi před třemi hodinami a já jsem si s sebou nevzal nabíječku, takže jsem improvizoval a pak jsem tě tady nemohl najít. Ale teda musím říct, že o kousek dál je úžasná výstava o Anně Frankové, která by se ti moc líbila.“

Zavrtěla hlavou. Tohle poslední dobou znala čím dál tím důvěrněji. Když se před lety dali dohromady, byl Matt ohromně spolehlivý, skoro až moc, a chtěl se s ní vídat tak často, jak to jen šlo. Teď neustále chodil pozdě a vždycky měl nějakou výmluvu, proč nemohl přijít včas. Sophie už bylo skoro čtyřicet a vztah s Mattem nebyl její první, ale než se poznali, soustředila se hlavně na svoji kariéru a díky jejich společné touze po úspěchu byl jejich vztah velmi příjemný. Jenže když neplánovaně otěhotněla s Emily, všechno se změnilo. Sophie byla překvapená, ale nadšená, zatímco Matt byl ze začátku jenom v šoku. Avšak od chvíle, kdy svoji milovanou dcerku poprvé držel v náručí a její ručka se mu obemkla kolem malíčku, si ho Emily získala.

Sophie se na Matta zadívala a snažila se přečíst jeho výraz. Doprovázel ji po galerii a kladl jí různé dotazy o fotografiích, ale vypadal přitom, že myšlenkami je někde úplně jinde.

Než odešli z muzea, vrátila se ještě jednou ke snímku, který ji tolik zaujal, a rychle si ženu na něm zachycenou vyfotila. Přemýšlela, jestli ji její babička pozná.

Vyšli ven na mokré ulice, které se teď leskly namodralým světlem soumraku, a v tichosti vedle sebe kráčeli.

„Nechceš si někde dát večeři?“ zeptala se Sophie, aby řeč nestála.

Zašklebil se. „Normálně bych moc rád, Sophie, vážně. Ale opravdu se musím vrátit do práce.“

„Takhle večer? Copak už není většina trhů zavřená?“

„Jo, je, ale potřebuju se na pár věcí podívat. Vyběhl jsem uprostřed jednoho úkolu a nechal jsem ho tam rozdělaný. Na večeři půjdeme někdy jindy.“

Políbil ji na tvář a mávl na taxík. Sophie si povzdychla. Možná by přece jenom mohla zajít za babičkou. Zavolala jí a v telefonu se ozval hlas té nejmilejší ženy pod sluncem.

„Ahoj, babi, to jsem já. Říkala jsem si, jestli bych k tobě nemohla na chvilku zaskočit.“

Bessy tím nápadem vypadala nadšená, a tak Sophie zavěsila a vydala se na metro. Cesta z Imperiálního válečného muzea do Hackney, kde babička bydlela, trvala zhruba půl hodiny, takže měla Sophie spoustu času se na fotografii dívat v mobilu a přemýšlet, jak výjimečná je. Znovu cítila, jak ji zalily povědomé vlny nostalgie a zármutku. Kdyby snímek nebyl vyfocený ve čtyřicátých letech, klidně by na něm mohla být její matka Alice, anebo to mohla být fotografie její dcery z budoucnosti, kdyby Emily bývala dostala příležitost déle žít.

Kapitola 2 

Když Sophie dorazila do Bessyina útulného hackneyského bytu, znovu ji překvapilo, jak moc se za posledních pár let tahle čtvrť proměnila. Londýnský East End dřív býval zchátralý a známý násilnými potyčkami a zločinností, ale teď se nepochybně začínal dostávat na výsluní.

„Ahoj, beruško.“ Za dveřmi ji uvítala babiččina rozzářená tvář, a jakmile Sophie vešla dovnitř, v nose ji zalechtala vůně nějaké dobroty z kuchyně. Babička ji jako vždycky sevřela v náručí takovou silou, až jí Sophie musela říct, že nemůže dýchat. Bessy se zachichotala. „To proto, že jsi tak vychrtlá. Kdybys nebyla takové vyžle, tak bys objetí zvládala.“ Šourala se chodbou a dál k Sophie mluvila přes rameno. „Žádný chlap nechce nějakou vyzáblinu.“

„Já už přece přítele mám, babi. Matta, vzpomínáš si na něj?“ bránila se Sophie.

Babička vešla do kuchyně a tázavě se na ni zadívala.

„Není náhodou už nejvyšší čas na to, abyste se usadili?“ Tento rozhovor Sophie s babičkou v různých podobách vedla velmi často. Žena, která se vdávala těsně po svých osmnáctinách, nedokázala pochopit, proč její vnučka ještě není pod čepcem, obzvlášť vzhledem k tomu, že Sophie s Mattem spolu měli dítě.

Sophie chvatně změnila téma. „Něco tady úžasně voní.“

Babička kývla, přešla ke sporáku a nasadila si chňapky.

„Ohřívám ti něco k večeři, kdybys měla hlad.“

„Jé, tos nemusela, babi, já si nic nedám.“ Sophie chtěla protestovat dál, ale Bessy zvednutou rukou naznačila, že se o tom už nehodlá bavit a že Sophie ten pastýřský koláč – zdroj omamné vůně prostupující celou kuchyní – sní, ať se jí to líbí, nebo ne.

Sophie se posadila ke stolu na jednu z babiččiných žlutých koženkových židlí s kovovými nohami ze sedmdesátých let, na kterou měla tolik skvělých vzpomínek z dětství. Sophie často jezdívala na panství v Cornwallu, které její vzdálenější rodina stále vlastnila. Ale po dědečkově smrti se k lítosti všech příbuzných z jeho strany babička rozhodla přestěhovat zpátky tam, kde vyrostla, Sophiina matka – samoživitelka – odešla do Hackney s ní a vzala s sebou i Sophie.

„Můj domov je v Hackney, beruško,“ říkala vždycky Bessy vnučce. „Cornwall je nádherný a byl to domov tvého dědečka, ale já mám svoje přátele tady.“

Na panství v Cornwallu teď bydlel Sophiin prastrýc Tom se svou rodinou.

„Nebyl to úplně můj šálek kávy,“ odpovídala Bessy na Sophiiny dotazy, proč se z jihozápadní Anglie odstěhovala.

Bessy položila před Sophie talíř jemné bramborové kaše, pod kterou se schovávalo mleté jehněčí maso s cibulí a kořenovou zeleninou. Kaše byla seshora opečená dozlatova a ještě se z ní kouřilo. Babička potom odchvátala zpátky ke sporáku a postavila na čaj.

„Vždycky tě ráda vidím, Sophie,“ pokračovala Bessy zpěvavým hlasem.

Babiččin veliký mourovatý kocour Pudink vyskočil Sophie na klín a začal ji škrábat na stehně, zatímco ona přemýšlela o babiččiných slovech. Mrzelo ji, že k ní nechodila častěji. Měla tyhle návštěvy moc ráda. Ale zármutek uběhnutého roku ji naprosto ochromil. Zvládala se soustředit jen na to, aby se ráno byla schopná obléknout a odejít do práce.

„No, já jsem tě samozřejmě taky chtěla vidět. Ale navíc mám pro tebe jednu záhadu a doufám, že mi ji pomůžeš vyřešit,“ začala Sophie a vložila si do úst velké sousto babiččina výborného pastýřského koláče, protože najednou dostala hlad jako vlk a nedokázala odolat.

„Záhadu?“ zvedla babička obočí pod naondulovanými blond vlasy.

„Mám tady jednu fotku, kterou ti chci ukázat.“

Babička si vytáhla brýle na čtení a usadila se na židli vedle Sophie, aby viděla na její telefon. Zadívala se na displej. „Jak mám v tomhle něco vidět? Vždyť je to úplně maličké.“

Sophie se zasmála a pohybem prstů obrázek na displeji roztáhla do větší velikosti.

„Teda, to je něco,“ uchichtla se Bessy, jako by Sophie právě předvedla nějaké kouzlo. Hleděla na fotografii ve vnuččině ruce a Sophie jí zatím povídala o muzejní výstavě.

„Fotografka tenhle snímek vyfotila za druhé světové války na Baker Street. Ale podívej se na tu ženu, co vychází z té budovy vedle hromady suti, babi.“

Bessy si přitáhla židli a přiblížila si mobil ještě blíž k očím. „No teda, to je podoba,“ zamumlala. „Vypadá to jako nějaká Hamiltonová, viď?“

„Já vím, taky jsem si říkala,“ odpověděla Sophie.

„A dívej se na tu brož.“

Babička se znovu zahleděla do telefonu. „No to mě podrž. Vždyť to je ten ohavný znak Hamiltonova rodu.“ Zavrtěla hlavou. „Já tu brož nesnáším. Tvůj dědeček mi ji chtěl dát jako dárek. S díky jsem odmítla. Tohle je tedy ale opravdu záhada, máš pravdu. Tvůj pradědeček měl v Londýně nějaké obchodní zájmy, ale zbytek rodiny zůstal v Cornwallu – zvlášť v průběhu bombardování. To v Londýně nechtěl být nikdo. Všichni se evakuovali na jih. Ze kterého roku ta fotka je, broučku?“

„Je na ní zachycená vybombardovaná ulice zkraje čtyřiačtyřicátého roku.“

„Aha, no, tak tím se nám možnosti zužují. Rozhodně to nemůže být tvoje prateta Caroline. Ta se ve čtyřicátém třetím odstěhovala do Kanady a to já si pamatuju, protože John říká, že odjela těsně před jeho sedmými narozeninami. A to znamená…“ Zarazila se a ostře se nadechla. „Že to může být jenom jeden člověk…“ Hlas se jí vytratil do šepotu. Sophie vyčkávala, ale babička se na dlouhou chvíli odmlčela a tvářila se zamyšleně. Potom se prudce zvedla, odběhla za pískající konvicí a přes rameno zavolala: „Tak co, dáme si ten čaj?“

„Babi?“

„Já si myslím, že bys měla nechat minulost minulostí, berunko. Tahle paní trošku vypadá, jako že by mohla patřit do rodiny Hamiltonových, a ten šperk je taky maličko podobný, ale myslím, že víc v tom není.“

Bessy nalila do čajové konvice horkou vodu a přinesla ji na stůl. Potom se vrátila pro plechovku sušenek, dala na talíř pár čokoládových a položila ho před Sophie.

„Jen si dej, broučínku. Když nebudeš pořádně jíst, nebude tě za co chytit.“

„Proč se o tom se mnou nechceš bavit, babi? Kdo je ta ženská?“

Babička si sundala brýle, promnula si oči a pomalu, dlouze vydechla. Na chvíli se odmlčela a pak, s pohledem zabodnutým do stolu, vážným tónem pokračovala.

„O téhle rodinné historce nikdy nikdo nemluvil, zlatíčko. Pokud to není tvoje prateta Caroline, tak to může být jenom Vyvrhelka Vivienne.“

„Vyvrhelka Vivienne?“ zopakovala Sophie s vytřeštěnýma očima a ve tváři se jí rozlil úsměv. „To zní jako nějaká kriminálnice z detektivky ze třicátých let. Kdo to proboha je Vyvrhelka Vivienne?“

„Tak jí říkali místní, beruško. Byla to sestra tvého dědečka.“

„Děda měl kromě pratety Caroline ještě další sestru? Nikdo mi o ní nikdy nic neřekl.“

„Všichni jsme na historky o Vivienne chtěli zapomenout. Byla to strašná doba a nejlepší by bylo, kdybychom se k ní už nevraceli. Nikdo se o tom nechtěl bavit.“

Sophie s chutí upíjela čaj, který před ni babička postavila, a pak pronesla: „Tuhle historku budeš muset doříct, babi. Proč přesně se z ní stala vyvrhelka?“

„Ty roky po válce byly hotová muka,“ pokračovala Bessy a dívala se přitom z okna, jako by se ztratila v jakýchsi vzdálených vzpomínkách. „Tvůj dědeček o tom trošku mluvil, když jsme se poznali. Celá rodina byla tím, co Vivienne provedla, příšerně poznamenaná. Já jsem se s ní nikdy nepotkala a můžu ti říct jenom to, co vím. Někde mám jeden dopis, po kterém bych se mohla jít podívat. Ten by nám mohl pomoct ten příběh poskládat dohromady. Ale v jádru jde o to, že ano, tvůj dědeček měl ještě jednu sestru. Tahle byla na rozdíl od ostatních nerozvážná. Na začátku války utekla z domu a nějak se dostala až do Francie, i když nikdo vlastně pořádně neví, co tam dělala – klidně tam mohla vyzrazovat britská státní tajemství a spát s nacisty. Tvůj dědeček mi říkal, že byla pořádně vykutálená. Po pár měsících ve Francii se zničehonic jednoho dne objevila doma, tvářila se jako spráskaný pes a povídalo se, že tam provedla něco strašlivého, že udělala nějakou chybu, kvůli které spousta lidí zemřela. Ale nechtěla o tom mluvit. Tvůj děda si vždycky myslel, že právě v tu dobu ji na svou stranu přetáhli nacisté.“

Sophie se opřela dozadu. Tohle znělo jako z filmu.

„Jak to myslíš, přetáhli na svou stranu?“

„Potom co se ve čtyřicátém třetím vrátila, pracovala na rodinném sídle v Cornwallu jako zdravotní sestra. Vždyť víš, že za války z toho domu udělali špitál.“

Sophie přikývla. O časech, kdy se z rodinného panství stala nemocnice, toho slyšela už hodně. Její dědeček a prastrýc Tom tam v tu dobu žili.

Bessy mluvila dál. „Protože Vivienne uměla německy, dali jí do péče jednoho nacistického válečného zajatce, jehož letadlo se zřítilo poblíž. Nikdo o něm nic moc nevěděl. Nejenže se do něj zamilovala, ona mu dokonce pomohla uprchnout zpátky do Německa, aby mohl dál pracovat pro Hitlera. Vivienne zběhla k nacismu a vstoupila do strany. Celý ten příběh je nesmírně odporný a tvého prapradědečka to málem zabilo. To, že jeho dcera provedla něco tak opovrženíhodného, mu zlomilo srdce. A nikdo nikdy nepochopil, proč to vlastně udělala. Měla krásný život, všechno před sebou. Proč by takovou strašlivou věc dělala, proč by zrazovala svoji zemi?

Potom co zmizela, její rodina příšerně trpěla a po válce se na ně lidé dívali skrz prsty. Trvalo desítky let, než se o tom přestalo mluvit. Na to asi nemyslela, když přešla na druhou stranu a utekla s náckem. Jaké to bude mít důsledky pro její rodinu. Tvůj dědeček říkal, že to byly hrozné časy. I potom měl strach posílat naše děti, jako tvoji maminku, do školy. Pořád měl strach, že přijde odplata. Jenže rodina Hamiltonových měla sídlo v Cornwallu. Nemohli se prostě jen tak sebrat a odstěhovat se. Když se chlapi vrátili z války a doslechli se podobné věci, tak pak zrádci čelili diskriminaci, obzvlášť na malé vesnici v Cornwallu. Určitě si dovedeš představit, jaké to bylo.“

Bessy položila vnučce dlaň na ruku. „Díkybohu, že už je to všechno za námi. Vytahovat to zpátky na světlo k ničemu není, Sophie. K tomuhle příběhu není dobré se vracet.“

Sophie se opřela na židli a znovu si usrkla čaje. Bessy mezitím vstala a šla umýt nádobí. Jak si Sophie už dávno všimla, když se její babička trápila nebo si dělala starosti, vždycky se potřebovala něčím zabavit.

„Jak to s ní dopadlo?“ zeptala se Sophie.

„To nikdo neví,“ zašeptala babička posmutněle a zadívala se z okna. „Podle všeho umřela někde v pevninské Evropě i s tím svým náckem.“

„Máš její úmrtní list nebo něco podobného?“

Bessy sevřela rty a zavrtěla hlavou. Položila umyté nádobí na odkapávač a odspěchala pro utěrku. „Myslím, že Tom se ho po válce celá léta snažil získat, jenom aby tu záležitost mohl uzavřít, ale nic se nenašlo. Všichni žili v takové hanbě, hrůza pomyslet.“

Sophie si uvědomila, že za celý život viděla až překvapivě málo fotografií rodiny Hamiltonových. „Nemáš ještě další fotky, babi? Myslím fotky Vivienne.“

Babička se na okamžik zamyslela. „Jednu bych mít mohla. Nechala jsem si ji jenom proto, že je to svatební fotografie bratrance tvého dědečka a nechtěla jsem ji vyhazovat. Myslím, že vím, kde by mohla být.“

Sophie s ní šla do obýváku. Pudink seskočil na zem, vydal se lehkým krokem za nimi a pak se natáhl před elektrická kamna a švihal ocasem. Bessy otevřela skříňku plnou starých účtenek, letáků a rodinných záznamů a potom konečně nahmatala krabici fotografií. Vytáhla ji ven, položila ji na stůl a začala se jí prohrabovat, dokud nenašla, co hledala. Sophie vzala snímek do ruky a poprvé se dívala z očí do očí své pratetičce – příbuzné, o které netušila, že ji má.

Žena na černobílé fotce na ni hleděla zpátky a Sophie to připadalo, jako by se dívala do zrcadla. Jejich oči měly stejný tvar, možná byly dokonce i ve stejném odstínu zelené. Vivienne měla rošťácký úsměv a světlé vlasy. Nevypadala jako zrádkyně. Vypadala jako Sophie nebo jako její matka Alice. Bylo těžké vidět v ženě, která tolik vypadá, jako že k nim patří, cokoli zlého. V tu chvíli, kdy se Sophiin pohled poprvé setkal s tím Vivienniným, věděla, že to nebude moct jen tak nechat být.

Kapitola 3 

Ten večer cestou domů si Sophie stáhla pár knih o druhé světové válce z období, kdy byla její prateta ještě naživu. Poslední babiččina slova, když ji ve dveřích objímala na rozloučenou, byla: „Nepíchej do vosího hnízda. Nešťourej se v minulosti. Tvého prastrýce Toma by to mohlo hrozně rozrušit. Pro ně pro všechny to byla strašná doba.“

A přestože chtěla babiččino varování uposlechnout, něco ji na celé té záležitosti fascinovalo. Jestli se za svoji právnickou praxi něco naučila, pak to, že na různé události se dá nahlížet různými způsoby.

Zaprvé nedokázala uvěřit tomu, že nikdo z její rodiny o Vivienne jakživ nemluvil. Bylo to, jako by nikdy neexistovala, jako by se ve chvíli, kdy opustila britskou půdu, dočista vypařila. A navíc – pokud nevěděli, co se s ní stalo, jestli neměli žádné informace o tom, kam odešla, nebo dokonce jak zemřela, jak si mohli být tak jistí, že zradila?

Jakmile Sophie dorazila domů, nalila si sklenku vína a pravidelně kontrolovala telefon, jestli jí nepřišla nějaká zpráva. Sklíčeně si uvědomila, že Matt jí pořád ještě nenapsal a že jí chybí. Když otěhotněla, zkoušeli spolu žít, jenže to nikdy nebylo jednoduché. Ukázalo se, že na drahých rande a víkendových pobytech si skvěle rozumějí, ovšem společné bydlení odhalilo, jak jsou rozdílní. Po Emilyině smrti Matt na nic nečekal a odstěhoval se. Říkal, že je pro něj těžké vidět kolem Emilyiny věci, žít v domě, kde byli rodina a kde její přítomnost rozjasňovala jejich svět. Oba se s truchlením vyrovnávali po svém: on se chtěl žalu vyhnout, Sophie se do něj potřebovala ponořit.

Každý večer po Emilyině smrti Matt vešel do domu a okamžitě vyšel zase ven do zahrady. Tam lapal po dechu, protože smutek a vzpomínky na veselý dětský smích, který už se v místnostech neozýval, ho dusily. Mluvili o tom, že by se přestěhovali, ale Sophie na to nebyla připravená, protože na ni měl dům opačný efekt – když seděla v dětském pokojíčku vymalovaném motivy z medvídka Pú, uklidňovalo ji to a poskytovalo jí to způsob, jak se vyrovnat se smutkem. Myšlenka na to, že by svůj domov opustila, ji drásala. Vzhledem k tomu, jaké oba prožívali utrpení, se zdálo přirozené, že bude Matt přespávat ve svém starém bytě, který se nedávno uvolnil. Byl pryč čím dál tím častěji, ale vždycky ji ujišťoval, že to tak bude jenom do doby, kdy mu bude lépe a kdy se jeden z nich zvládne posunout dál. Když odešel s posledním kufrem oblečení, Sophie v nitru věděla, že už v jejich posteli nikdy spát nebude.

Ale i přes jejich neustávající utrpení jí až na posledních pár měsíců aspoň třikrát denně psal a každý večer jí před spaním posílal esemesku na dobrou noc. Jenže poslední zpráva, kterou od něj dostala, byla už z předchozího dne. Přece si už za tu dobu musel stihnout nabít mobil, ne?

Sophie si povzdechla a usadila se v útulném obývacím pokoji s hrnkem kakaa a několika knihami. Kdyby nebylo zbytí, četla by si klidně i na mobilu, ale od té doby, co nastoupila do nové práce, si mnohem víc užívala čtení tištěných knih – prohlížela si obrázky, pročítala si popisy budov a jejich minulost, jež se táhla spousty let dozadu. Dělalo jí radost na stránkách cestovat ulicemi Londýna dávných časů a líbilo se jí, že zvládne poznat konkrétní domy a že zná jejich příběhy. Teď už jí byly dobře známé a připadaly jí jako staří přátelé, vznešení a důstojní, kteří už celá staletí dohlíželi na město.

Sophie si do obýváku přinesla knihy o druhé světové válce, které si nedávno koupila v rámci přípravy na výstavu, a otevřela jednu z nich v kapitole pojednávající o budovách na Baker Street. Dům z fotografie neměl pevně danou adresu, takže dopídit se, kde Vivienne přesně stála, chvíli trvalo, ale stačilo trochu pátrání a detektivní práce na počítači a nakonec Sophie s pomocí znalosti budov okolo skládanku sestavila dohromady.

Chlapec sedící na hromadě suti byl na začátku ulice a budova vedle vybombardovaného domu, se schody z bílého mramoru a řeckými sloupy, byla snadno rozpoznatelná. V jednom internetovém článku se psalo, že v budově se sloupy sídlila spousta úřadů a že ji za války využívala vláda, přičemž několik kanceláří patřilo tzv. SOE – Oddělení pro zvláštní operace –, což byla nezávislá špionážní síť založená za války Churchillem, která měla pracovat po boku MI5 a MI6. Sophie se opřela a zamyslela se. Tohle bylo zajímavé. Jestli Vivienne opravdu byla taková rebelka, co dělala v nějaké úřednické budově v Londýně tak daleko od svého cornwallského domova? A obzvlášť v takové, která se zabývala válečným úsilím. Bylo právě tohle to, co Vivienne dělala ve Francii? V článku se o organizaci nic dalšího nepsalo, ale Sophiino podezření se potvrdilo. Žena, která na snímku z budovy vycházela a která jako by z oka vypadla jí samotné nebo její matce, byla opředená tajemstvím.

Sophie se rozhodla své sestřenici Jean, která bydlela s prastrýcem Tomem, e-mailem poslat výseč dotyčné fotografie a zeptat se jí, jestli by jí nemohla osvětlit, kdo je ta žena na fotce, a taky jestli by Sophie mohla někdy přijet na rodinné panství na návštěvu. Už to bylo dávno, co se tam zastavila naposled, a nápad, že by na pár dní vypadla z Londýna, se jí zamlouval.

Jean, která jako vždycky ponocovala, jí obratem odpověděla. Psala, že si vzpomíná, že kdysi dávno se něco o nějaké záhadné sestře povídalo, ale že až doteď, kdy otevřela Sophiin e-mail, na to úplně zapomněla, protože o tom nikdo léta nemluvil. Jean ovšem neměla tušení, jestli je ta záhadná sestra zrovna žena na fotce. Přestože měla pár zamlžených vzpomínek z dětství, jak její tatínek něco o nějaké Vivienne šeptá její mamince, nikdo jí o ní nikdy nic pořádně neřekl. Dál psala, že otcova paměť je teď už velmi křehká a že se toho od něj Sophie možná moc nedozví. Ale jsem si jistá, že návštěva jeho oblíbené praneteře by mu udělala radost, dodala se smajlíkem.

Sophie zaklapla notebook. Babička byla až moc pesimistická. A přestože z Jeanina e-mailu byly cítit obavy, jak Sophiin prastrýc asi zareaguje, vypadalo to, že o Vivienne bude chtít zjistit víc stejně jako Sophie.

Sophie si udělala čaj a sedla si k pracovnímu kalendáři. Posledních pár týdnů byla dost zaneprázdněná, ale výstava už byla otevřená a brzo měl přijít státní svátek. Neviděla důvod, proč by nemohla na týden nebo tak nějak zajet do Cornwallu za prastrýcem a za sestřenicí Jean – která pro ni byla spíš jako teta. Rozhodla se, že se na to Jonathana ráno zeptá. Potom navzdory svému úsudku vzala do ruky telefon a naťukala zprávu Mattovi. Psala lehkým tónem, i když se zoufale toužila dozvědět, co se to mezi nimi děje. Těžko se jí chápalo, jak je možné, že po tom všem, čím si spolu prošli, to vypadá, jako by se jeden druhému rychle vzdalovali. Teď zvažovala všechno, co mu říkala.

Ahoj, ráda jsem tě dneska viděla. Mrzí mě, že toho máš tolik. Říkám si, že bych na pár dní zajela do Cornwallu. Pokud to tak dopadne, tak se uvidíme, až se vrátím. Miluju tě.

Než zprávu odeslala, ještě si ji pořádně pročetla a přiznala si, že se jí do toho nechce. Poslední dobou jí připadalo, jako že od něj žádá příliš, i když se s ním jenom chtěla vidět. Sophie se rozhodla zprávu poslat tak, jak byla, a moc nad tím nepřemýšlet. Zmáčkla odeslat, dívala se, jak byla zpráva doručena, a všimla si, že si ji Matt přečetl, ale neodpověděl. Žaludek se jí znovu sevřel pocitem dalšího odmítnutí. Nemýlila se, když cítila, že se jí vzdaluje – tohle to právě potvrdilo.

Zvedla se, že půjde do postele. Cestou procházela kolem Emilyina pokojíčku, a aniž rozsvítila, otevřela dveře a do tmy zašeptala: „Dobrou noc, miláčku.“ Tenhle rituál prováděla každý večer, a když nerozsvítila světlo a neviděla v pokoji a v dětské postýlce tu drásavou prázdnotu, mohla na chvíli, alespoň na malou chviličku, předstírat, že její milovaná holčička je pořád s nimi a stočená do klubíčka spinká hlubokým spánkem.

Vlezla do postele a William, její umazlený kocour, vstal z teplého místečka, které si pro sebe vytvořil na židli pod stolem, a zavrtal se pod peřinu vedle ní. Přitulil se k ní a jeho hlasité vrnění Sophie uklidňovalo, zatímco usínala s myšlenkami na svou záhadnou pratetu Vivienne a na to, co jí Bessy pověděla o Viviennině odjezdu do Francie na začátku války. Bylo to kvůli válečnému úsilí?

Kapitola 4 

Jaro 1943 

Vivienne Hamiltonová, přáteli přezdívaná Vivi, si nervózně pohrávala s přezkou těžkého hnědého kufru, v němž se ukrývala standardní britská radiostanice typu B2, a uvažovala o úkolu, který před ní ležel a jejž jí zadala britská tajná služba. Když jí v SOE před odjezdem dávali instrukce, všechno to znělo jako rutinní záležitost. Jenže teď, když se po mnoha hodinách cesty uprostřed noci plavila na rybářské loďce směrem k břehům severofrancouzské Bretaně, začala mít najednou strach.

Kapitán toho malého plavidla – pan John Thompson, jehož Vivi znala už od dětství – nejspíš její nervozitu vycítil, protože ji přišel do podpalubí, kde seděla zachumlaná v teplém oblečení, zkontrolovat.

„Do hodiny tam budeme,“ oznámil jí s pohledem plným účasti. Potom jí otcovsky položil dlaň na ruku a dodal:

„Kdyby ještě byla naživu tvoje maminka, byla by na tebe moc pyšná, Vivienne.“

Vivi přikývla. Měla radost, že už brzo bude na souši, ale když si upravovala sukni, žaludek se jí přesto svíral strachy. Francouzské šaty, které si musela obléct, jí připadaly cizí a rozhodně nebyly ve stylu, jaký by si obyčejně vybrala. Než večer odešla z domu, prohlížela se v zrcadle a teprve tehdy si pořádně uvědomila, že to vážně hodlá udělat.

Ze začátku to pro ni bylo spíš jako legrace. Ponoukla ji k tomu kamarádka, když si všimly toho inzerátu v novinách, a Vivi byla vždycky pro každou špatnost. Poté co utekla ze soukromé dívčí školy, kterou pro ni vybral otec, se schovávala se skupinkou přátel v Londýně, kde spolu pili tolik alkoholu, kolik to jen šlo, do té doby, než se na scéně objevil Hitler a všechen ho zabavil. Když jedna z nich v denním tisku uviděla inzerát hledající osoby se znalostí Francie, Vivi to zaujalo. Její finanční prostředky se tenčily a na rozdíl od jiných marnotratných dcer věděla, že ji doma nikdo s otevřenou náručí vítat nebude, a tak ji nabídka lákala. Možná šlo o práci kurýra, o něco zábavného, o něco, co by jí mohlo poskytnout moře peněz a kapku dobrodružství.

Když Vivi dorazila na úřad, kde se měla přihlásit, nevypadalo to tam tak, jak si představovala – spíš jí to tam připadalo jako nějaká nudná kancelář státní správy. Ale jakmile sdělila sekretářce, že mluví plynně německy i francouzsky, ženino obočí se za obroučkami brýlí na čtení lehce nadzvedlo. Dále Vivi vyjmenovala všechna místa, která v životě navštívila, a těch bylo před válkou značné množství. Kolik srdcí stačila zlomit, si nechala pro sebe a prozradila pouze to, že nějaký čas žila ve Francii jakožto společnice na cestách své matky. V té době byli její bratři na škole a její sestra Caroline, jež se připravovala na odjezd do Kanady se svým snoubencem, mezitím pomáhala otci se správou panství. Její matka, duší bohémka, hluboce milovala jejího otce, ovšem dřinu okolo domu už tolik ne, a tak před válkou s dcerou často ujížděla na kontinent a užívala si tam evropského stylu života až do chvíle, kdy onemocněla rakovinou a před rokem na ni zemřela.

Loďka, na níž se Vivi plavila, zničehonic najela na pořádnou vlnu, do kajuty dostříkla sprška studené pěny, zalila jí boty, zmáčela punčochy a Vivi si připomněla, že je na cestě za prací pro britskou špionážní síť ve Francii. Protože právě z tohoto důvodu byl inzerát tehdy zveřejněn. Šlo o náborovou kampaň hledající osoby, které by mohly být prospěšné tajným vojenským operacím Spojenců v Evropě.

Protože Vivi neměla kdovíjaké vyhlídky a protože povídání o tom, že ji naučí seskakovat s padákem a zacházet s ostrým střelivem, vzbudilo její zájem, rozhodla se tomu dát šanci – už jen proto, aby měla po návratu materiál na výbornou historku, jíž by mohla po večeři bavit své přátele. Jenže když dorazila na místo, žádná oslnivá atmosféra ji nečekala a základní výcvik byl nesmírně náročný, protože SOE – odnož tajné služby – ji vystavovala velkému množství tvrdých zkoušek odolnosti a tělesného cvičení, aby viděli, jestli se pod tlakem nesesype. Vivi se ve hře udržela pouze díky čiré zarputilosti a pokaždé, když se pod nátlakem složil další rekrut a odpadl, se znovu zaměřila na výhru, pevně odhodlaná neselhat. Zkoušeli ji celé měsíce, nejdřív na jihu Anglie a později v severním Skotsku, kde se jí dostalo výcviku ve všech myslitelných dovednostech, od obsluhy radiostanice až po boj zblízka. Nic z toho ovšem Vivi nemohlo připravit na ten příšerný strach, který pociťovala právě teď. Polkla a zahnala ho. To zvládne.

Zatímco se rybářská loďka pohupovala na vlnách směrem k úsvitu a země už byla na dohled, pan Thompson Vivi znepokojeně pozoroval. Vivi s láskou vzpomínala na to, jak když byla ještě malá, pan Thompson na pláži prodával ryby přímo ze své lodě.

„Nechceš něco na pití?“ Nabídl jí čaj z polní lahve, kterou měl na palubě.

Nedůvěřivě se na ni zadívala. „Nemáte něco silnějšího?“ zeptala se s pozvednutým obočím.

Pan Thompson se zachechtal, z náprsní kapsy vytáhl placatku a podal ji Vivi. „Povedeš si dobře, Vivienne,“ ujistil ji. „Vždycky jsi byla drzá jako opice. Pamatuju si, jak jsem tě nejednou odháněl od svojí loďky, když ses mi pokoušela štípnout ryby.“

Vivi měla z té vzpomínky radost. Na dny, kdy ji její sestra Caroline k podobným špatnostem ponoukala, úplně zapomněla.

„Jednou se mi to podařilo,“ připomněla mu se škodolibým úsměvem. „Jenže tohle je trochu jiné než krádeže ryb,“ dodala a vrátila mu placatku.

„No jo, ale ty máš v sobě kuráž, Vivi. To nemá každej, a až ji budeš potřebovat, tak ji v sobě najdeš.“

Vivi se usmála. Jeho chlácholivá slova jí malinko pomohla, ale žaludek měla sevřený stále.

Zatímco slunce stoupalo nad obzor, jeho růžové a červené paprsky osvětlovaly drsné, zvlněné pobřeží barvy růží, jehož rozeklané žulové břehy už byly ohlazené neustálým příbojem neúprosného a nebezpečného moře. Pobřeží bylo poseté kamennými domky, topícími se ve tmě. Vivi přemýšlela o svých dalších krocích. Cítila se v cizí zemi jako doma, ale zároveň měla strach. Byla ráda, že bude konečně zase na souši, ale co tam na ni čeká?

Kapitán vypnul motor a nechal loďku po vlnách doklouzat až do opuštěné skalnaté zátoky. Nad hlavou jim létali a vřeštěli racci a na kamenný břeh házeli mušle a ústřice, které si chystali k snídani. Agenti SOE obyčejně na místo seskakovali s padákem a Vivi tento výcvik taky podstoupila. Nicméně vzhledem k nevlídnému počasí a jejím podrobným znalostem bretaňského pobřeží jí její nadřízený důstojník povolil, aby se tam dopravila touto nezvyklou cestou. Zatímco jejich loďku, maskovanou tak, aby zapadla mezi ty ostatní, moře unášelo do zátoky, obvykle využívané francouzskými rybáři, Vivi s úžasem přemýšlela o tom, jak obyčejně to tam vypadá – malá hezounká plážička, jako dělaná pro rodinnou dovolenou. Samozřejmě až na ten ostnatý drát a zlověstnou vlajku s hákovým křížem povlávající ve větru na vrcholku útesu. Jelikož ve Francii byla naposledy před válkou, nevěděla, co vzhledem k okupaci očekávat – vojáky s vytasenými zbraněmi, možná tanky? Ale tohle ne.