Stanislav Češka 

Preventivní vražda 

Brněnská mordparta vyšetřuje 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Stanislav Češka, 2021 

Obálka © Ivana Dudková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0234-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-0235-4 (mobi)

Věnováno manželce Hance, 

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy. 

Knihu také s úctou věnuji pracovníkům brněnské „mordparty“, tedy správněji řečeno policistkám a policistům z 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje. Řeší s vysokou profesionalitou ty nejzávažnější násilné trestné činy. Díky jejich nelehké práci je v našem kraji podstatně bezpečněji a my bychom jim za to měli být vděční.

Tuto knihu bych také rád věnoval kamarádovi, Vladimíru Matouškovi, emeritnímu podplukovníkovi a vrchnímu komisaři, vynikajícímu kriminalistovi a také příležitostnému spisovateli a rozhlasovému scénáristovi, který nás bohužel loni navždy opustil. Laďa se mimochodem podílel i na některých vyšetřovacích úkonech skutečného případu, který byl předlohou této knihy.

Laďa, s nímž jsem měl tu čest si tykat a nazývat jej svým kamarádem, mi pověděl spoustu zajímavostí ze své bohaté kriminalistické praxe. Zajímavostí, ze kterých jsem čerpal u mnoha svých knih. A já mu za to ještě jednou tam nahoru moc a moc děkuji. A musím se přiznat, že Laďa byl také velice, ale velice volným předobrazem mého oblíbeného člena brněnské mordparty, majora Viléma Jonáše.

Laďo, chybíš nám a budeš nám velice chybět i nadále!

Rád bych také poděkoval panu plukovníkovi Luďku Blahákovi a panu kapitánovi Radimu Hofmanovi z SKPV Brno za cenné informace o případu, který mě inspiroval k napsání této knihy, a o postupu vyšetřování tohoto případu.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Příběh vyprávěný v této knize je inspirován skutečným případem úspěšně vyřešeným policisty 1. oddělení odboru obecné kriminality brněnské krajské SKPV za pomoci kriminalistů z místa, kde byl tento čin spáchán, kriminalistů z Územního odboru Brno-město a kriminalistů z brněnské expozitury ÚOOZ.

V zájmu ochrany těch, jimž popisovaná smutná událost tragicky zasáhla do jejich životů, jsou však změněny některá místa a doby děje, jména, případně také některá povolání osob, kterých se příběh týká.

Také některé části tohoto příběhu byly změněny, případně domyšleny v zájmu literárního zpracování tohoto tématu. Stejně tak i kriminalisté brněnského krajského 1. oddělení jsou mnou vytvořené fiktivní literární postavy, byť jsem si občas dovolil malou inspiraci skutečným životem skutečných (nejen brněnských) policistů.

V každém případě si však dovoluji zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem na takovou beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1 

Čerstvě povýšený plukovník Stanislav Berka, který si toho pátku od krajského policejního ředitele převzal jmenování do funkce vedoucího 1. oddělení odboru obecné kriminality na brněnském krajském policejním ředitelství, právě vystupoval ze své škodovky na dvoře své vily v Brně-Bystrci nad Brněnskou přehradou.

Berka byl naladěný do nostalgické nálady. Jeho život právě opsal velký kruh, který se onoho dne uzavřel. Jak mu to připadalo a jak to vlastně opravdu bylo.

Když před čtvrtstoletím na silvestra 1995 opouštěl budovu jihomoravského krajského policejního ředitelství na brněnské Kounicově ulici a spolu s budovou opouštěl i řady sboru Policie České republiky a svoji funkci šéfa 1. oddělení odboru obecné kriminality, tedy mordparty, aby se vydal na nejistou dráhu soukromého detektiva, nikdy by jej nenapadlo, že se do oné pětipatrové budovy ještě někdy vrátí jako policista.

S bývalými kolegy i podřízenými udržoval i nadále ty nejlepší vztahy a od té doby jako návštěvník na své bývalé pracoviště vkročil mnohokrát, ovšem jeho rozčarování z poměrů u policie v první polovině 90. let bylo takové, že tuto svoji životní dráhu u policie považoval v té době za uzavřenou.

Tím spíš, když se mu v jeho nové profesi dařilo lépe a lépe.

Jak to tak bývá, Berka začal jako soukromý detektiv s dokazováním manželských nevěr a také podrazů ve firmách. Protože svému řemeslu rozuměl, úspěch jej neminul.

Jak rostl jeho věhlas schopného a poctivého soukromého detektiva, kterému nechyběla odvaha, dostal se až k několika únosům dětí.

Devadesátá léta byla léta znovubudování kapitalismu v Česku. Jak někteří říkali, byla to léta „Divokého východu“. Léta, ve kterých se jaksi přemisťoval národní majetek z rukou státu do rukou soukromých. Ti schopní a také ti všeho schopní dokázali v té době přijít k velkým a někteří k opravdu velkým penězům.

A jak známo, velké peníze dost často znamenají velké problémy. V té době se dost často podobné problémy řešily pokud možno bez asistence policie.

Tak tomu bylo i při únosech tří dětí, při kterých požádali o pomoc Berku zoufalí rodiče. Ten jim vždy radil, že policii by vynechávat neměli, ovšem ve všech zmíněných případech o takovém kroku rodiče nechtěli nic slyšet.

Ony tři případy se týkaly únosů dětí velice majetných rodičů české, ruské a arabské národnosti. V tomto pořadí. Kdyby rodiče neměli velký majetek, nestali by se pochopitelně terčem pozornosti únosců.

A Berka, jak si posléze mnohokrát v duchu přiznával, měl ve všech třech případech velkou dávku štěstí. To ovšem přeje připraveným, jak známo. Což Berka byl.

Nejen že Berkova tělesná schránka neutrpěla při záchraně všech tří dětí podstatnou újmu. Všechny tři rodičovské páry byly navíc nesmírně vděčné a uznalé a za záchranu svých potomků Berku odměnily přímo nadstandardně, podstatně víc, než bylo předem sjednáno.

Berku zmíněné tři úspěšně vyřešené únosy dětí finančně zabezpečily až do smrti a ještě nějakou, dosti dlouhou dobu potom. Jizvy připomínající těch několik nábojů, které prošly jeho tělem, naštěstí v jeho méně důležitých částech, jak bylo řečeno, se zahojily. A po vyléčení zranění z posledního ze tří zmiňovaných únosů si tak Berka mohl splnit své velké přání. Nechal si postavit vilu podle své domluvy s architektem na vysněném místě nad jeho milovanou Brněnskou přehradou v brněnské čtvrti zvané Bystrc.

Pak si už spokojeně užíval života ve své vile a bral pouze takové případy, které jej zajímaly, případně byly nadmíru finančně zajímavé. Platit si potom nechal královsky, ovšem pouze od těch, kteří na to měli. Pro ty ostatní někdy pracoval i zdarma.

2 

Při řešení svých případů se Berkovy cesty více méně pravidelně potkávaly s jeho bývalými kolegy z brněnské mordparty. Občas docházelo i ke spolupráci mírně nadstandardní, ze které mívaly prospěch obě strany. Vždy samozřejmě v mezích zákona.

Berka však pořád byl soukromým detektivem. Až do dne, kdy došlo k vraždě na jedné z lodí flotily brněnského dopravního podniku na Brněnské přehradě1. Navíc šlo o loď, jejímž kapitánem byl Berkův dlouholetý kamarád, kapitán Jenda Horn. Kdysi mimochodem také Berkův zákazník.

Tahle vražda, byť byla provedená poněkud spektakulárně jedem exotické tropické žáby, by sama o sobě nebyla ničím, s čím by si neporadil tehdejší šéf brněnské mordparty, někdejší Berkův zástupce a pozdější nástupce, plukovník Jaroslav Motl a jeho tým.

Drobný problém byl v tom, že mezi podezřelými se ocitl tehdejší premiér Klement Chládek. Muž barvitých životních osudů, který základy svého obrovského majetku založil jako velkovekslák a neoficiální obchodník se vším možným ještě za dob socialistického Československa. Muž, jehož za porušování tehdejších zákonů nedostal za mříže žádný z Berkových kolegů z hospodářské kriminálky, jimž Chládek nadělal nejeden žaludeční vřed.

Byl to až Berka, kterému se podařilo dostat Chládka za katr. Ovšem nikoliv za jeho nelegální kšefty, nýbrž na nedovolené ozbrojování. A kupodivu tento Berkův úspěch byl začátkem poněkud kuriózního vztahu obou pánů, bezesporu expertů ve svých oborech. Podnikání a kriminalistice.

Pokud jste tento vztah snad nechtěli přímo označit jako vztah přátelský, tak jeho definice jako vztah plný vzájemného uznání a respektu by byla určitě na místě.

Nebýt Berky, nedostal by se Chládek do kriminálu. Což by Chládkovi samo o sobě nepochybně nevadilo. Kdo by také chtěl poznat basu zevnitř, že ano?

Jenže nebýt svého nepodmíněného trestu, Chládek by se také zřejmě jinak neseznámil s mužem jménem Jáchym Šmilauer, na kterého kromě jiných méně pozoruhodných jedinců narazil ve vězeňské cele.

Jáchym Šmilauer byl už tehdy a je stále neobyčejně schopným ekonomem. Všichni ti ekonomičtí analytici bryndající svoje moudra v rozhlase, televizích a novinách tomuto mistrovi svého oboru nesahají ani po kotníky. Podobně jako Chládek však Šmilauer v dobách socialistického Československa narazil na mantinely kapitalistického podnikání v socialistickém prostředí. Byl tenkrát nepodmíněně odsouzen za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, jak se tehdy toto provinění nazývalo. V socialistickém nápravném zařízení se tak propletly osudy obou pánů. A Chládek byl chytrý, a naopak nebyl mstivý, takže si dobře uvědomoval, že nebýt rázného, tehdy kapitána brněnské kriminálky Stanislava Berky, nepotkal by se se Šmilauerem, a nebyl tak dnes jedním z tisíce nejbohatších obyvatel zeměkoule.

A když posléze, už jako soukromý detektiv ve spolupráci s brněnskou kriminálkou, Berka objasnil postupně vraždy Chládkovy dcery, přítelkyně a Šmilauerova syna2, nebylo divu, že si Berka získal nehynoucí respekt tohoto byznysmena. A když byl ten sám, už ve funkci premiéra, podezřelý z vraždy, nakonec Berka nastoupil zpět k policii a jako speciální vyšetřovatel policejního prezidia úspěšně vyřešil spolu s brněnskou mordpartou sérii vražd, která začala na lodi Stuttgart jeho přítele, kapitána Jendy Horna, a našel spolu s kolegy skutečné pachatele těchto pozoruhodných vražd.

1 Příběh je vylíčený v knize Smrt ve Stuttgartu.

2 O těchto případech vypráví romány Hořká smrt, Krutá smrt a Smrt expremiérky.

3 

Upřímně řečeno, Berka se sice cítil dobře mezi kolegy z brněnské mordparty, ovšem návrat k policii jako organizaci mu sám o sobě moc radosti nedělal. K policii se vrátil pouze proto, aby pomohl vyřešit politicky a společensky „ožehavý“ případ svému nejbližšímu kamarádovi, plukovníkovi Jaroslavu Motlovi, protože na rozdíl od něj bylo Berkovi srdečně jedno, komu by případně mohl šlápnout na kuří oko. Díky svým nadmíru uspokojivým majetkovým poměrům mu naprosto nezáleželo na tom, jakou kariéru po návratu k policii udělá, jestli se nestane někomu nepohodlný a nebude za to odměněn vyhazovem. Jako soukromému očku mu bylo dobře a byl odhodlaný po vyřešení případu, který začal na lodi Stuttgart, řady policie podruhé a definitivně opustit.

Jenže pak přicházely další a další případy a při tom posledním navíc došlo k velké personální rošádě na jihomoravském krajském policejním ředitelství. Rošádě, která započala odchodem krajského ředitele na post náměstka policejního prezidenta.

V důsledku toho odchodu došlo k posunu podřízených o stupeň výš, díky čemuž Jarda Motl povýšil z šéfa mordparty na vedoucího odboru obecné kriminality. A k tomu všemu Motlův zástupce a dlouholetý kandidát na post šéfa mordparty, také Berkův přítel, major Čeněk Boura dostal nabídku na půlroční stáž v akademii FBI v Quanticu ve Virginii, po které měl tři roky pracovat v centrále Interpolu ve francouzském Lyonu. Takže bylo nutné najít nového šéfa mordparty. Alespoň na dobu, než se major Boura vrátí z Francie.

Nakonec vedení jihomoravské kriminálky dalo na doporučení plukovníka Motla, který se snažil kamaráda Berku u policie udržet od jeho návratu do sboru. I když dobře věděl, že ten je pořád jednou nohou nakročený k odchodu.

A když tedy Motl dostal zelenou k tomu, aby Berku přemluvil k návratu na pozici, kterou opustil před čtvrtstoletím, dělal, co mohl, aby jej zlomil.

Berkovi se k tomu kroku moc nechtělo. Dokonce už měl napsanou výpověď. Jenže když se k naléhání přítele Motla přidali i jeho budoucí podřízení, mezi kterými byli dokonce i dva takoví, kteří si pamatovali ještě jeho první kariéru šéfa mordparty, a když jej k návratu k policii přemlouvala i jeho dlouholetá životní družka Lucie, nakonec neodolal a přihlásil se do výběrového řízení, ve kterém s přehledem zvítězil.

A tak teď na dvoře své vily vystupoval z auta s vědomím, že v pondělí jej v půl osmé před nastoupenou mordpartou jihomoravský policejní ředitel plukovník Hřebíček za přítomnosti jeho předchůdce ve funkci Jardy Motla oficiálně představí kolegům jako staronového šéfa brněnské mordparty.

Načež tento Berkův zásadní životní kotrmelec bude potom následující sobotu s kolegy pořádně oslaven v Motlově oblíbené bystrcké restauraci U Pepy, podniku manželů Josefa a Aleny Kroupových, která byla Berkovou „druhou kanceláří“ v dobách jeho kariéry soukromého detektiva.

A kde Berka má pořád svůj vyhrazený stůl, protože tento podnik pravidelně navštěvuje i se svojí přítelkyní Lucií Hudcovou a oba si tu užívají místní pohostinnosti, vynikající kuchyně i vybraného sklepa.

4 

Berka zamkl auto a už se těšil, až se naloží do vany po úmorném dni, ve kterém se s Jardou Motlem věnovali papírování spojenému s převzetím vedení mordparty, a po koupeli se vydá právě do restaurace manželů Kroupových, protože Lucie už od čtvrtka pobývala se svými spolupracovníky ve Vranově nad Dyjí, kde se její svatební agentura „Šťastný start“ zabývala organizací jedné monstrózní svatby, jejíž obřad se měl konat v Sálu předků na vranovském zámku a hostina s ubytováním v blízkém hotelu.

Jak Berka vždy s ironií sobě vlastní komentoval Lucčinu práci, čím větší svatba, tím hlučnější rozvod. Když tedy Lucka ve čtvrtek ráno odjížděla směr Vranov a před tím mu vylíčila, co tam připravuje, Berka jí s úšklebkem odvětil, že by svatebčanům měla hned k účtu za svatbu jako bonus přidat seznam špičkových rozvodových právníků.

Lucka po Berkovi loupla svýma hlubokýma, světle modrýma očima, které na ní tak miloval, a rozverně děla, že se ten její detektiv asi až do smrti nezmění a nestane romantikem.

Načež jí Berka opáčil, že je pouze zdravým skeptikem. A že ji sám už před lety žádal o ruku a ona mu odvětila, že ještě není připravena. A když se po tolika letech jejich spokojeného soužití v Berkově vile situace nezměnila, asi milá Lucka ví, co dělá.

Po těchto Berkových lehce ironických slovech jej Lucka lehce políbila a s oslovením „můj plukovníku“ se na něj koketně usmála a zamávala mu.

Berka si při pohledu na zavírající se dálkově ovládaná vrata do dvora s úsměvem v duchu připomněl usmívající se Lucku nastupující do svého auta, obrátil se ke vchodu do domu a v té chvíli se mu rozehrál mobil.

„Nazdar, novopečený plukovníku!“ zahlaholil z telefonu veselý hlas Vildy Jonáše, majora mordparty v důchodu. „Už jsem si myslel, že umřeš jako kapitán. Pak tě povýšili na podplukovníka. A teď tohle. Tomu říkám kariéra!“

„Kdybys, Vildo, nekecal,“ rozchechtal se hlasitě Berka. „Dobře víš, jak se mi chtělo pokračovat v policejní kariéře. „A že mě do toho pokračování uvrtali milí kolegové s Jardou Motlem v čele a moje milovaná Lucka.“

„No jo,“ dobrácky zabručel Jonáš. „A to ještě nevíš, že já tak trochu, nepřímo, taky.“

„Co to vykládáš?“ udiveně pozdvihl hlas Berka.

„Opravdu, nekecám,“ vedl si svou Jonáš. „To se ti Lucka nesvěřila, že mně volala a ptala se, jestli neudělala blbost, když ti radila zůstat u policie? Ale když prý viděla, jak tě ta práce mezi oblíbenými kolegy baví, tak nemohla jinak. Ale přece jen si prý není jistá, jestli neudělala chybu.“

„A co jsi jí na to řekl?“ zvědavě a pobaveně se ptal Berka.

Jonáš zvesela odvětil: „Co by. Že dobře udělala. Ty sis jako soukromé očko vedl náramně dobře, protože jsi excelentní detektiv. Ale tvé místo je, Stando, u sboru. Ty jsi rozený policajt. To povolání máš zadřené pod kůží. Jako já nebo Jarda Motl. Ty bys měl u sboru zůstat, dokud to budeš fyzicky zvládat.“

„Tak to ti pěkně děkuji,“ zahlaholil Berka.

„Doufám, že jsem tě nenakrkl,“ vypravil ze sebe najednou ustaraně Jonáš.

„Ale kdepak, Vildo,“ dobrácky odvětil Berka. „Vy asi máte všichni pravdu. Jen já jsem si to nechtěl přiznat. Víš, když jsem od sboru odešel poprvé v pětadevadesátém, byl jsem hrozně nasraný. Ne na kolegy. Ale na vrchnost. Tedy tu v Práglu. Však víš. Ale pravda byla, že mi to věčné nasírání trochu scházelo. I když se mi jinak dařilo náramně dobře.“

Pak se vzdechnutím Berka dodal: „Fakt je, že teď, pokud mi zdraví bude sloužit a nevyhodí mě kvůli mé nevymáchané hubě, už to do té penze asi doklepu ve sboru.“

Po chvilce oboustranného zamyšlení Berka rychle dodal: „No jo, nějak jsme se však nedostali k tomu, proč mi voláš.“

„Mám tady od kamaráda z uherskohradišťské kriminálky, který má rodiče z Javorníka, dvě flašky tvé oblíbené javornické slivovičky. Nemusíš chlastat jenom tu svoji skotskou whisky Laphroaig. I když je ta kouřová pochoutka náramně dobrá. Taky jsem ti chtěl poblahopřát k tvému povýšení.“

„Příští sobotu to už od poledne budeme slavit u Pepy a Alči Kroupových v jejich hospodě, taky mám pro tebe nachystanou pozvánku. Tak doufám, že přijdeš. Ale pokud chceš přijít i dnes, budu rád. Lucka už od včerejška organizuje ve Vranově nad Dyjí jednu z těch svých obřích svateb, vrátí se až v neděli večer, takže jsem slaměný vdovec. Pokud tedy přijdeš, budu jen rád. Nechám si poslat od Pepy mísu telecích řízečků a druhou mísu plnou bramborového salátu. K tomu mi včera přišly tři bedýnky Dornfelderu z Čejkovic. Jako aperitiv si můžeme dát stopečku té tvé slivovice. No, a když k tomu přidáš nějaké ze svých proslavených vyprávění, nejlépe z dob, kdy jsem byl soukromníkem a ty jsi v řadách mordparty bojoval se zločinem, může to být prima večer a noc. Vyspat se pak můžeš tady u mě. Místa mám dost. Nebo ti objednám taxíka domů. Jak budeš chtít. Bude to jen na tobě. Co ty na to?“

Jonáš bez dlouhého rozmýšlení odvětil: „Prima nápad. Manželka zase odjela k dceři do Prahy. Mají spolu jít na jakousi módní přehlídku a na balet do Národního. Nějaký moderní kus, moderně zrežírovaný, což není nic pro mě. Já už mám dnes strach jít do divadla na operu nebo balet, abych nedostal osypky z výstřelků pana režiséra. Pokud jde o klasiku, tak aby dnes člověk hledal lupou normální provedení, a pokud jde o ty moderní kusy, tak při nich se o mě pokouší infarkt v kombinaci s tancem svatého Víta.“

Berka pobaveně odvětil: „Já jsem na tom podobně. Miluju třeba takovou Carmen. Ale narazit na Carmen od Bizeta, a nikoliv od pana režiséra, toť úkol přímo nadlidský. Alespoň pro mě. Lucka to tak nebere, já však ano.“

„Můžu vzít taky svého Broka?“ zeptal se Jonáš.

„Klidně, vždyť by to nebylo poprvé, kdy by mě to tvé psisko poctilo návštěvou,“ opáčil Berka.

„Tak jo, za dvě hodinky jsem u tebe. Ještě musím posekat kousek trávníku.“

„A já zajistím mezitím u Pepy jídlo a pití,“ ukončil jejich hovor Berka.

5 

Jak Vilda slíbil, za dvě hodinky, tedy za dvě hodinky a něco málo, byl u Berky.

To malé zpoždění bylo snadno omluvitelné. Tak jako Berka měl svoji domácí restauraci U Pepy, Vilda, protože byl na sladké, byl zase pravidelným zákazníkem domácí cukrárny U Větrníku a špičky, která sídlila ob dva domy od Vildovy vilky.

Jak název dotyčného podniku mnohoslibně zněl, taková byla i skutečnost. Větrníky s krémem jedna báseň. Takové se dnes dostanou jen výjimečně. A likérové špičky, tedy vyhlášená lahůdka na piškotu, špička vyrobená z hutného čokoládového krému, politá čokoládou a naplněná krémem z vaječného koňaku. Takové špičky se daly někde ochutnat ještě vzácněji než místní větrníky.

I když Berka byl spíš řízkový, na větrnících a špičkách z cukrárny z Vildova sousedství ujížděl také. A dokonce nebyl líný jezdit si pro ně přes kus města. Vilda dobře věděl, čím by měl kamaráda potěšit!

Krátce po Vildovi, doprovázeném věrným Brokem, který spokojeně vrněl, když jej mezi ušima začal hladit Berka, dorazil poslíček od Pepy a Aleny Kroupových s objednaným jídlem.

Mimochodem, Brok jen zálibně zavrtěl čumákem, protože telecí řízečky od Kroupových miloval stejně jako jeho pán. Což Berka samozřejmě věděl a zohlednil ve své objednávce.

Nic tedy Berkovi s Jonášem nebránilo v tom, udělat si pohodlí v obýváku Berkovy vily, velkém pokoji s panoramatickým výhledem francouzským oknem na Brněnskou přehradu.

Bylo příjemně vlaho, tak nechali francouzské okno otevřené dokořán a při konzumaci křehoučkých telecích řízečků, jaké umí připravit snad pouze Alena Kroupová, a jejího skvělého bramborového salátu spokojeně pozorovali poklidný provoz na hladině Brněnské přehrady…

Když řízků i salátu notně ubylo a oba dobře naladění pánové načali druhou láhev vynikajícího Dornfelderu, musel nejprve Berka zvědavému Vildovi Jonášovi vylíčit, jaké to bylo dnes u jihomoravského krajského policejního ředitele.

Postupně pak probrali, no, spíš prodrbali celé současné vedení jihomoravské policie a konečně se dostali k tomu, na co se Berka tak těšil, tedy k Vildovým vzpomínkám.

To čtvrtstoletí, které Berka u policejního sboru nebyl přítomen a věnoval se své praxi soukromého detektiva, si Vilda naopak užil naplno. A k tomu měl dar poutavě o svých zážitcích vyprávět. Taky si tím občas přivydělával, protože v Českém rozhlase vysílali seriál věnovaný kriminálním případům v Česku a Vilda byl jedním z těch, ze kterých rozhlasáci rádi tahali rozumy. Což bylo také proto, že Vilda si udělal jméno řadou svých poutavých vyprávění o kriminálních případech, které zažil a převedl do knižní podoby.

Na Kounicově se mu říkalo náš Simenon a někteří mu i trochu tuhle jeho literární a rozhlasovou kariéru záviděli. Vždy ovšem jen tak kamarádsky, v dobrém. Protože Vilda byl, jak se říká, v kolektivu oblíben.

Když Vilda zmlkl a upíjel doušek vína, popíchl jej Berka: „Už jsi mi párkrát sliboval, že mi vylíčíš, jak to bylo s těmi loupežemi bankomatů někdy před deseti lety, které skončily vraždou. Cosi se o tom tehdy psalo v novinách, jenže sám znáš novináře. Ti napíšou i to, o čem nemají ani šajn. A dost často ještě to svoje dílko vyšperkují řadou pitomostí. Jarda Motl mi tuhle historii už dvakrát začal vyprávět, ale vždycky mu do toho něco přišlo.“

Vilda byl náramně dobře naložený, protože telecí řízečky a bramborový salát Alenky Kroupové nemiloval o nic míň než větrníky a špičky z té svojí cukrárny, a tak jej Berka nemusel pobízet.

Jonáš upil hlt vína a dal se do vyprávění…

6 

O zhruba deset let dříve ve Znojmě, začátek března 

Svalnatý ramenáč, něco přes třicet, s vysportovanou postavou, sedící za volantem, zastavil s autem o dva vchody dřív, než byl dům, který jej zajímal.

Vedle něj seděl o půl hlavy menší a o poznání starší vyhublý padesátník. Zadíval se k domu, který jeho druh zadumaně pozoroval, a zeptal se: „Myslíš to s tou babou vážně? Má opravdu prachy?“

Potom pochybovačně dodal: „Není ten tvůj známý jen ukecaná držka? Aby sis nenabil tu svoji. Ti tvoji známí jsou dost často hodně podivné a střelené existence. Zvlášť ti z kriminálu.“

Ramenáč pokýval zamyšleně hlavou: „Tvrdil mi, a byl si při tom naprosto jistý, že ta baba nakupuje šperky a je ve vatě. Prý bych u ní mohl najít možná i půl melounu. A možná i o dost víc.“

Padesátník se rozpačitě zadíval na ulici, na které stáli, ulici, kterou tvořily činžáky někdy z dob raného socialismu, činžáky které byly moderní už dost dávno, a ještě víc pochybovačně pronesl: „No, já nevím, že by na takové ulici bydlely movité penzistky? Kdybychom stáli před nějakou rozměrnou, udržovanou vilkou. Ale tady na tomhle sídlišti? Moc bych za to nedal, že ten tvůj známý kecal. Mimochodem, kdo to vlastně je?“

Ramenáč odpověděl vyhýbavě: „Toho stejně neznáš. Seděl jsem s ním v base. Tam se dozvíš řadu zajímavostí.“

„A taky řadu ptákovin,“ nedal se padesátník. „Jako bych to neříkal o těch tvých známých z basy.“

Ramenáč se ušklíbl: „Žvaníš, jako bys taky bručel.“

„Zatím jsem naštěstí neměl tu čest,“ uchechtl se padesátník. „Na rozdíl od tebe jsem se, alespoň zatím, spokojil s podmínkou. Ale stačilo mi to, co jsi mi povykládal ty.“

„Tak vidíš,“ zašklebil se ramenáč. „Tak do toho nekecej zkušenějším.“

„Hlavně bych nerad přišel kvůli nějaké ptákovině o kámoše a parťáka,“ nedal se padesátník, který k tomu dodal, „zvlášť když ten kámoš a parťák je můj bývalý žák.“

Ramenáč s úsměvem otočil hlavu doprava a pobaveně pronesl: „Ty vole! Nikdy by mě nenapadlo, když jsi mě sral při zkoušení, že spolu budeme jednou dělat. Je vidět, že i učitel může občas podnikat něco pořádného.“

„Sám jsi vůl,“ uculil se padesátník. „Tím spíš mám o tebe obavy. Vyprdni se na tu bábu. Dej jednou na mě.“

„Nedám,“ rozhodně pronesl ramenáč.

Pak se ramenáč dvakrát zhluboka nadechl a rázně pronesl: „Jdu na to.“

Potom už vážně, tónem nepřipouštějícím diskusi pronesl: „Konec žvanění. Začíná práce. Dávej bacha, jestli se tu nesemele něco nenormálního.“

„To jako co? Myslíš třeba policajty?“ zeptal se padesátník.

„No jo, třeba benga. I když nevím, proč zrovna ti by se tu měli rojit,“ konstatoval ramenáč. „Ale spíš myslím na neteř té báby. Vždyť jsem ti ji ukazoval. Ta bába je už stará. S tou problémy nebudou. Ale ta neteř nebude mít ještě šedesát a bude pěkně od rány. Tu bych tu nerad potkal. Ta bude pěkná rachejtle.“

Když padesátník přikývl, ramenáč dodal: „Kdyby se tady ta čarodějnice náhodou objevila, okamžitě mi volej a já vezmu hned kramle.“

„Jo, ukazoval jsi mi ji,“ prohlásil padesátník. „Neboj. Kdyby něco, dám ti echo.“

„Tak já teda jdu,“ rozhodně pronesl ramenáč.

7 

Bába bydlela v prvním patře postaršího činžáku. Ramenáč vyběhl nahoru, ani se nezadýchal a zaposlouchal se do zvuků na patře. Všude byl klid, akorát z bábina bytu bylo slyšet rádio.

Zazvonil na zvonek u dveří jejího bytu. Zevnitř se ozvaly šouravé kroky. Věděl, že jí je přes osmdesát, tak si řekl, že to bude ona.

„Kdo to zvoní?“ ozvalo se z bytu.

Vybavil se montérskou brašnou a oblečený byl do montérek s laclem a kostkované košile, aby vypadal jako nějaký řemeslník. Zdvořilým hlasem pronesl: „Dobrý den, paní Kárníková. Hlásili nám tady někde možný únik plynu. Tak to tu kontroluji.“

„Já mám ale všechno v pořádku,“ odpověděla Jiřina Kárníková, majitelka bytu, která, jak bylo vidět, jej pozorovala kukátkem ve dveřích.