Tessa Arlen

Královská guvernantka

Ve službách královny

Originální název: In Royal Service to the Queen

Vydáno u Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, New York 2021

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2021 by Tessa Arlen

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Berkley,

an imprint of Penguin Publishing Group, a division of

Penguin Random House LLC.

Translation © Anna Rybníčková, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0760-1 (epub)

ISBN 978-80-279-0761-8 (mobi)

Mé matce

Část první 1931–1936

Kapitola první

18. června 1931

Stavení Limekiln, Dunfermline, Skotsko

„Pane na nebi, Marion, copak ses už úplně pomátla?“ Matka přibouchla dvířka od trouby a narovnala se. Tváře jí hořely, důvodem ale nebylo pečení chleba v tom nejteplejším letním odpoledni.

Odhrnula si prošedivělé vlasy z tváře, dlaň ale nechala přitisknutou na čele, jako by se snažila nepřijít o rozum.

„Doufám, že jsi na to nekývla!“ Hlas jí nabíral na síle a výšce. „Doufám, že jsi neřekla ano.“ Očima se vpíjela do mých.

„Tys souhlasila, že je to tak?“ Rozhodila rukama, prsty ztuhlé vztekem. „Tak jim prostě budeš muset říct, že sis to rozmyslela. Nenechám tě zničit si budoucnost jen proto, že ti někdo podsunul takový hloupý nápad. A to je mé poslední slovo.“

„Propána,“ snažila jsem se udržet lehký tón. „A já jsem přitom vždycky chtěla vědět, jaké to je, když mi komorná přinese ráno čaj a sluha leští boty.“

Bylo to jako přiložit sirku k pudinku politým brandy: matčiny tváře rudě zaplály a v očích se jí varovně zablesklo.

„Nebuď přece tak lehkovážná, děvče moje. Zvlášť, když se chystáš ohrozit svou kariéru tímhle směšným výletem na jih.“ Hodila utěrku na kuchyňský stůl. „Nerozumím ti. Co všechno si navymýšlíš. To lady Elginová ti do hlavy nasadila takový nesmysl? Samozřejmě že ano. Bylo mi hned jasné, že hlídání jejích dětí přes léto tě jen rozptýlí od studií.“

Začala jsem litovat svých prvních nadšených, neuvážených slov. „Dostala jsem nabídku učit dcerky vévodkyně z Yorku…“ Natáhla jsem k matce ruku a prsty jí lehce stiskla paži. Setřásla je pohozením ramene. „Mami, mohla bys toho prosím na chvílí nechat?“

„Snažím se předejít tomu, aby sis zničila život!“

„Neodjíždím do Londýna jen proto, že mi nabídli nóbl práci.“

Popadla mě za ramena. S každým slovem se mnou zatřásla. „Celý život jsi chtěla být učitelkou.“ Zmírnila hlas. „Nebyl to snad důvod celé téhle dřiny? Všechny ty doporučující dopisy. Souhlas pedagogické školy Moray s prodloužením tvého stipendia na podzimní semestr. Většina lidí by za to dala nevím co… Proč bys to pro všechno na světě chtěla najednou zahodit?“ Nadechla se, aby mohla pokračovat, a vážně mi pohlédla do tváře. „Děvče zlaté, víš stejně dobře jako já, že tihle lidé jsou… jiní. Nejsou jako my. Ani trochu! Jejich způsob života, jejich peníze… jejich… jejich…“ Promnula si v prstech zástěru a pak hned pokračovala: „Jejich místo ve světě. Jsou nároční a bezohlední k lidem, kteří pro ně pracují. Nebyla bys na tom o moc líp než jejich služebná.“ Otevřela jsem ústa, abych jí pověděla, že nic takového nebudu, pak jsem je ale raději zavřela. Chápala jsem její zoufalou snahu uchránit mě před životem, jaký znala moje babička, hospodyně v rodině bohatých statkářů. „Ještě jsem tu práci nepřijala. Nejprve jsem to chtěla probrat s tebou, tak jako vždycky, víš? Přesně takhle.“ Odfrkla si a otočila se ke mně zády. „No tak, pojďme si sednout na vzduch – tady je to k zalknutí. Chci ti povědět všechno, co se stalo, a ty mi pak můžeš říct, co si o tom doopravdy myslíš!“

Matka neochotně zabručela, dovolila mi ale, abych ji vyvedla dveřmi ven do zahrady za domem. Posadily jsme se na starou dubovou lavici pod kuchyňským oknem. Opřela se o kamennou zeď a začala si ovívat obličej rukou.

„Uf, v té kuchyni je ale horko – to je mi tedy léto!“

Přejela pohledem po zeleninovém záhonu. Dvě kachny se pokusily klouzavě přistát na hladině rybníka, zabrzdily ale příliš pozdě a sklouzly se na jeho vzdálený břeh: cirkus, který matku vždycky rozesmál, dnes však ne. Sledovala jsem, jak se snaží zachovat klid, nebo jak ona říkala „dostat se pod kontrolu“. Byla to její celoživotní zkušenost stavět se tváří v tvář všem zklamáním a nepřízním osudu, které za svých šestapadesát let poznala. Dech se jí zklidnil a ve tvářích, stále růžových šokem, se jí uvolnily svaly napjaté úzkostí. Vrátila jsem se do kuchyně, několikrát mocně zabrala za pumpu, abych ze studny vytáhla studenou vodu, a vyšla ven se dvěma sklenicemi.

Napila se. „Tak, to je lepší.“ Otočila se a zamžourala na mě. Rukou si chránila obličej před sluncem pronikajícím skrz listy moruše, která stínila dveře do kuchyně. Vzala si mou ruku do klína a palcem mi uhladila dlaň, jako by se snažila rozehnat mé zbloudilé myšlenky.

„Nechtěla jsem reagovat takovým způsobem…“ Zkřivila ústa. „Zaskočila jsi mě.“ Pohladila mě po ruce, aby se ujistila, že mě špatně pochopila. „Snad opravdu nepomýšlíš na to, že tu nabídku přijmeš. Že ne, Marion?“

Jemně jsem jí stiskla ruku. „Ta práce je jen na tři měsíce. Koncem září se vrátím do Edinburghu, kde začnu studovat psychologii. Nic nebude…“

„Vrátíš se vyčerpaná z přepracování a zcela nepřipravená.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vůbec ne, je to jen letní brigáda. Navíc budu mít volná odpoledne na studium. V rodině jsou jen dvě dívky. O tu mladší se bude starat chůva. Tu starší budu učit já: princeznu Elizabeth. Říkají jí Lilibet, je jí pět.“

„Guvernantka není totéž co učitelka. Z jedné je poskok, druhá vykonává životně důležitou veřejnou službu – a pro děti z pracujících rodin nesmírně potřebnou!“

„To já vím, mami. Rozčiluješ se ale zbytečně: tohle je krátkodobá práce a já budu učitelkou po zbytek svého života. Každopádně se mi ty dívenky zamlouvaly. Jejich matka je milá žena: přímá, laskavá, a ač to zní nepravděpodobně, docela obyčejná.“

„Na vévodkyni není nic obyčejného, milá zlatá, a na té z královské rodiny obzvlášť.“

Usmála jsem se, jelikož mi vévodkyně s bystrýma modrýma očima, nemoderním rozcuchem jemných hnědých vlasů a dívčím zvonivým smíchem stále připadala jako běžná žena z lidu. Nebyla to však žena, kterou by si vzal královský syn, i když byl princ Albert, vévoda z Yorku, až druhý v pořadí na trůn – náhradník.

Buď trpělivá, připomněla jsem si, když matka spustila něco o aroganci aristokratů, z nichž většina má mozek velikosti hrášku. Víš dobře, že je to úžasná nabídka. Teď jí jen chytře vysvětli proč.

„Až do dneška jsem si neuvědomovala, že jsem nikdy nevyjela mimo Skotsko. Léto strávené výukou vnučky našeho krále nabízí skvělou příležitost, jak poznat tu část života, o které jsme jen léta četli v učebnicích dějepisu. Bude to dobrá zkušenost, rozšířím si obzory.“

Obočí jí vystřelilo vzhůru a schovalo se pod čupřinou vlasů. Cukla ramenem: „Kdo by o to stál? Copak ti nestačily babiččiny historky o práci pro lorda Abercrombieho a jeho rodinu? Dlouhé, náročné hodiny, které tiše snášela. Absence vlastního života – obětování se tomu, aby život Abercrombiů plynul v nerušeném luxusu.“ Odfrkla si.

„Bůh jim pomáhej, v těch dobách nebylo moc na výběr – člověk pracoval, kde se dalo.“

Předstírala jsem, že pohrdavý pohyb ramenem nevidím. „Nabízejí mi dvě libry týdně za pět odpolední výuky jedné holčičky. Sotva se jedná o otrockou práci. Jen si představ, kolik peněz ušetřím.“ Viděla jsem, jak její netrpělivé vrtění hlavou ubírá na frekvenci, a zvedla jsem ruku.

„Myslím, že by se ti vévodkyně líbila. Jsem si tím dokonce jistá. Je klidná, přízemní a má mravy běžného člověka. A její manžel vůbec není takový, jak jsem si vévodu představovala.“

Položila jsem jí ruku na koleno a zmírnila naléhavost v hlase. „Připomíná mi toho muže, co si před lety pronajal tu starou vilu, pamatuješ si na něj?“

Naklonila ke mně nedůvěřivý obličej. „Myslíš toho – jak se jen jmenoval – toho poštmistra v penzi z Glasgow, který chtěl žít na venkově, ale pak nemohl snést to ticho?“ Zakryla si ústa rukama a zachichotala se. „Ten to ale neměl v hlavě v pořádku.“

„Ano, to je on. Nemyslím tím, že by byl vévoda nějak pomatený. Je ale nervózní. Vzpomínáš si, jak kráva pana Rosse honila pana… kéž bych si vzpomněla na jeho jméno… po polích? Sbalil se a vrátil se do města.“

„Přijel, aby tu strávil důchod, a vydržel jediný týden.“ Matka potřásla hlavou. „Nebohý chlapík.“ Zasmála se.

„Překvapuje mě, že si na něj pamatuješ – byl to snad pan Thistle? Ne, Twistleton.“ Pozvedla sklenici ke rtům, usrkávala malé doušky vody a pochechtávala se při té vzpomínce. „Vévoda ti připomněl pana Twistletona?“

„Trochu ano. Není tak roztržitý ani plachý, je spíš tichý a uzavřený a má stejný ostražitý a rozpačitý přístup k lidem nebo situacím, které nezná.“

„Přehnané příbuzenské křížení, to je hlavní problém aristokracie.“

Její nedůvěru k vyšším vrstvám jsem ignorovala. „Vévoda má hezký obličej, oči jsou asi jeho největší předností, když konečně zvedne hlavu. Je trochu vyhublý… Řekla bych, že je zkrátka takový obyčejný.“ Pronášela jsem to vlídně, jelikož na mě vévoda působil jako nejistý človíček. Ten typ, který se potloukal v pozadí neplánovaného večírku o jedenácté u lady Elginové, kouřil cigarety a hypnotizoval své bezvadně naleštěné boty. „Mylně jsem ho považovala za odměřeného, jak tam znuděně seděl ve skupině žen. Pak mě napadlo, že je nejspíš plachý. Nechal svou ženu, aby vše řekla za ně oba.“

Matka přestala usrkávat vodu, aby vypálila: „Takže je užvaněná?“

„Živá. Často se odvolávala na svůj skotský původ. Její rodina pochází z Angusu. Říkala, jak ráda se vrací domů do Skotska. Povětšinou ale mluvila o svých dcerkách – říkala jim moje zlatíčka.“

Takovou afektovaností matka opovrhovala. Byla to prostořeká Skotka, která měla ráda, když její děti byly hlučné, pletly se jí pod nohama, chytaly pulce v kachním rybníčku, lezly po stromech pro jablka a stavěly pevnosti ve větvích. Pohlédla jsem na její hubená zápěstí a shrbená ramena. Doby, kdy byla matkou tří neposedných ratolestí, byly dávno pryč. Zůstala jsem jen já a teď jsem jí sdělovala novinu o práci téměř šest set mil odsud.

Roztáhla jsem prsty na obou rukách. „Tahle práce je drobné, neškodné dobrodružství, než se vrátím na Moray College,“ vysvětlovala jsem. „Vévodkyně naprosto chápe, že se v září vrátím do Edinburghu dokončit studia. Opravdu se zajímá o můj kurz psychologie – vyptávala se mě na všechno možné.“ Zároveň to ale nebyla žádná snadno ovlivnitelná hlupačka. Vybavilo se mi, jak mě přes okraj šálku s kávou zkoumavě pozorovala svýma chladně modrýma očima, když směřovala konverzaci k mé letní práci učitelky pro nezbednou bandu dětí lorda a lady Elginových:

„Lady Elginová mi pověděla, že Andrewa vyučujete historii?“ V jejím kultivovaném projevu nebylo vůbec znát, že její rodina pochází z Angusu. Kdybych zavřela oči, odhadla bych vévodkynin věk na čtrnáct let.

Vrhla jsem pohled na lady Elginovou, která klidně seděla ve svém příjemně ošuntělém obývacím pokoji a spokojeně se usmívala nad synovými úspěchy pod mým vedením.

„Ano, madam. Patnácté století – Válku růží.“

Vévodkyně naklonila hlavu na stranu a v kulaté tváři se jí objevil hravý úsměv. „Doufám, že je Andrew na straně Yorků!“ prohlásila do všeobecného veselí. „A co děvčata?“

„Martha s Jeanie si vedou deník knih, které přes léto přečtou. Martha má ráda sestry Brontëovy a Jeanie…“ zasmála jsem se, „Jeanie je zarytá Skotka: úplně si zamilovala poezii Roberta Burnse. A co se Mary týče…“

Vévodkyni každopádně Mary – malá sestřenice Elginových, která se ztrácela v první čítance – nezajímala.

„Z Jeanie mám radost. Také jsem byla zamilovaná do Robbieho Burnse, když jsem byla mladá.“ Vévodkyně si na židli poposedla dopředu. Záda měla narovnaná, ruce sepnuté v klíně pudrově modrých šatů – parodovala školačku vyzvanou k recitaci po odpoledním čaji. „Uvidíme, jestli si vzpomenu.“ Zvážněla a vzhlédla, aby se rozpomněla na verše. „Ach ano: ‚Má láska je jako rudá, rudá růže, čerstvě rozkvetlá; má láska je jako něco-něco‘“ Zakroužila dlaní ve vzduchu. „Tak… tak sladce zahraný… tón?“ V přehnaně omluvném gestu zvedla ruce a pokrčila rameny.

„M-m-melodie,“ vložil se do toho její manžel. „Má láska je jako… melodie.“ Jeho široký úsměv ho proměnil ve zranitelnější verzi jeho pohledného bratra, prince z Walesu.

„Jistěže mě to nenapadlo. Děkuji, Bertie.“ Rozzářila se.

„Moje láska je jako melodie!“

Její sebekritický smích, vitalita a smysl pro absurditu mě k ní přitahovaly. Mohla to být dívka v mém věku, a ne snacha krále se dvěma dětmi. My, hloubaví Skotové, bereme někdy život až příliš vážně, ale tahle drobná žena se svým zářivým úsměvem a poněkud směšným kloboukem s peřím byla zábavná!

To vše jsem matce převyprávěla – vynechala jsem jen část s poezií a kloboukem.

„A jsi si zcela jistá, že chápe, že je to jen na tři měsíce a že se vrátíš do Edinburghu, abys pokračovala ve studiu?“

„Dvacátého devátého září budu zpátky v Edinburghu na začátek vyučování. Nemám žádné zkušenosti kromě výuky dětí Elginových, a tak mi to tato zkušenost velmi štědře vynahradí.“ Snažila jsem se, aby můj hlas zněl vyrovnaně a rozhodně. Matčiny protesty spolu s představou, že pojedu sama do Londýna, do cizího a děsivě velkolepého domu vlastněného vévodou, začaly nahlodávat mé nadšení z dobrodružství. Matka si povzdechla. „Tady nejde o peníze, Marion. Nemusíš jezdit takovou dálku, abys vydělala pár liber navíc. Vždycky jsme vystačily s mými úsporami a vdovskou penzí. Mám jen strach, že skončíš jako vychovatelka, a ne jako učitelka.“

Věděla jsem, že její nedůvěra k této práci má ještě jeden důvod, který by ale nikdy nepřiznala. Jsem už její jediné dítě a naše rodina není velká. Moji starší bratři padli ve Velké válce; otec zemřel záhy po ní, plíce mu oslabil yperit. Obě matčiny sestry jsou staré panny a sdílejí dům v Aberdeenu výhradně s duchem Páně. Studentka v Edinburghu může každý druhý víkend chytit autobus domů. To bych z Londýna nemohla.

„A kdo vůbec byla ta vévodkyně, než se vdala?“

„Lady Elizabeth Bowesová-Lyonová,“ přešla jsem do širokého severského dialektu, kterým mluvila moje babička: „Vévodkyně je ouplně stejná Skotka jako ty a já, mami, pochází od Strathmourů z Glamisu.“

Matka se na mě významně podívala. „Pak pro tebe ty její holky budou Jejich královský Veličenstva princezna Elizabeth a princezna Margaret Rose, Marion. Vopravdu doufám, že ti to je jasný.“ Potřásla hlavou nad mou královskou rodinou dole na jihu, změklou z života v luxusu. Pokud byl můj popis vévody z Yorku co k čemu, byl to člověk, který by neřekl ani krávě bú.

„Líbilo se mi, jakým způsobem mi tu práci nabídla, mami. Řekla: ‚Proč nepřijedete na měsíc k nám do královského sídla Royal Lodge?‘“ Znělo to jako pozvání na návštěvu, ne jako nabídka zaměstnání dočasné guvernantky. „A pak uvidíte, jestli si vzájemně padneme do oka. Pokud si budeme rozumět, můžete zůstat na celé léto!“

1. července 1931

Královské sídlo Royal Lodge, domov vévody z Yorku Windsor Great Park, Berkshire

Probudila jsem se do chladného šedého světla páté hodiny ranní, které pronikalo po stranách těžkých závěsů v mé ložnici v Royal Lodge. Ležela jsem tak, jak jsem usnula, vyčerpáním natažená na zádech a s rukama podél těla. Jediné, co jsem si ze svého příjezdu pamatovala, bylo auto, které ve večerním světle zahnulo na příjezdovou cestu, a velký třípatrový dům, krásný jako svatební dort, zářící v posledních slunečních paprscích jako růžová perla.

Sledovala jsem, jak se tmavé obrysy v místnosti s přibývajícím světlem proměňují v kusy nábytku. Stěnu u dveří zabírala velká skříň. Po obou stranách krbu stála dvě malá křesílka s vyšívanými polštářky. Knihy, uspořádané podle výšky kožených hřbetů, byly seřazeny v knihovně v rohu. Na zeleno-bílých pruhovaných tapetovaných stěnách visely akvarely v ebenových rámech. Byl to příjemný a útulný pokoj, na rozdíl od velkolepých apartmánů provoněných růžemi a liliemi, do kterých jsem nahlédla, když mě komorník při příchodu doprovázel po majestátním mramorovém schodišti z haly do třetího podlaží.

Když automobil značky Daimler zastavil před Royal Lodge, venkovským sídlem vévody z Yorku, naklonila jsem se dopředu a prochladlýma rukama si pevně stiskla kolena, aby se mi netřásla. Z velkolepé fasády bez chybičky zářila okna, z nichž do postupující noci proudilo světlo jako ze zaoceánského parníku vyplouvajícího na moře. Z toho výjevu šel strach. Připadala jsem si špinavá a neupravená. Zaváhala jsem. Když vévodův šofér otevřel zadní dveře vozu, zdráhala jsem se opustit své útočiště. Během naší krátké cesty se muž, který mě zachránil ze zmateného chaosu na nádraží Victoria, stal mým jediným spojencem v cizím světě. „Tak jsme tady, slečno Crawfordová. Vaše dlouhá cesta je konečně u konce.“ Pan Hughes ke mně natáhl velkou ruku v kožené rukavici, aby mi pomohl vystoupit z auta, zatímco po schodech domu na příjezdovou cestu sestupoval vysoký prošedivělý muž. „Dobrý večer, slečno Crawfordová, jsem komorník Jeho Milosti, pan Ainslie. Vítejte v Royal Lodge.“

Tento elegantní, dokonale upravený muž s klidným hlasem se vůbec nepodobal obtloustlému, povýšenému majordomovi se skvrnami od polévky na kravatě, kterého zaměstnávali Elginovi. „Taková dlouhá cesta na vlastní pěst. Je to vaše první návštěva na jihu, zdali se nepletu?“ Empatickým pokývnutím hlavy mi vyjádřil soustrast s dlouhými hodinami strávenými v kupé třetí třídy se čtyřmi přestupy na studených nástupištích.

Otočila jsem se a hledala svůj kufr. „Se zavazadly si nedělejte starosti, slečno Crawfordová. James vám je přinese.“ Ze stínu portiku se vynořil mladý muž a převzal od šoféra můj ošuntělý kufr. Postoupila jsem o tři kroky vpřed a pak jsem se zastavila na prahu a mrkala do oslňujícího světla, které proudilo zevnitř, zatímco James zmizel za dveřmi v panelové stěně.

Přede mnou se táhla hala vykládaná černobílými mramorovými dlaždicemi. „Princezny jsou už v posteli,“ oznámil mi pan Ainslie. „Vévoda s vévodkyní jsou pryč a zůstanou přes noc ve svém londýnském sídle, takže budete mít možnost si odpočinout a prospat se. Dala byste si něco k večeři?“ natočil se ke mně, zatímco jsme stoupali po schodišti. Jediné, na co jsem myslela, bylo, abych se svlékla z tvídového obleku. Připadalo mi, že po našem studeném domě a větrem ošlehaných nádražích je tu neuvěřitelné horko.

„Děkuji, nemám hlad, pane Ainslie, ale ráda bych si dala šálek čaje,“ odvětila jsem a klopýtla přitom na horním schodu. Byla jsem příliš unavená na to, abych se najedla, a toužila jsem odkopnout nové boty, které mě tlačily.

Otevřel dveře v rozlehlé chodbě. „Tohle je vaše ložnice, tudy se pak dostanete do obývacího salonku.“ Mávl rukou ke dveřím v protější stěně. „Koupelna je na druhé straně chodby. Jakmile vám James přinese zavazadla, dejte mu prosím vědět, pokud budete něco potřebovat. Čaj vám za okamžik přinesou.“ Zatáhl závěs a rozhlédl se po pokoji.

„Jsme rádi, že vás tu máme, slečno Crawfordová. Přeji vám dobrou noc.“ Nechal mě ve ztichlém pokoji a já se zhroutila na postel a odkopla boty. Dveře se znovu otevřely: služebná přinesla podnos s čajem, i přes sklopená víčka byl vidět její soustředěný pohled. Než odešla, zamumlala něco o chlebu a másle.

Co nejrychleji jsem se svlékla, navlékla si noční košili, vypila šálek horkého sladkého čaje a zhltla tři tenké krajíce chleba s máslem. Odhrnula jsem přikrývku a natáhla své unavené tělo na čisťounké povlečení. Vděčně jsem si protáhla ztuhlé končetiny. Přitáhla jsem si přikrývku až po bradu a zavřela oči.

„Ještě spí, Lilibet.“ Probudila jsem se do jasného slunečního světla. U postele stála drobná dívenka s kulatým obličejem v bílé vyšívané noční košilce. Otočila se a zvedla prst ke rtům.

Zatímco jsem se snažila vyhrabat zpod přikrývek, připojila se k ní o něco vyšší dívka. „Zdravím,“ řekla. Z vážné tváře na mě hleděly velké, jasně modré oči. „Klepaly jsme, ale zřejmě jste nás neslyšela. Já jsem Lilibet a tohle je Margaret Rose. Moc se omlouváme, že jsme vás vzbudily, ale chtěly jsme vás vidět jako první.“ Při pomyšlení, že snad řekla něco nevhodného, se lehce zamračila. „Chci říct, nechcete se k nám připojit na snídani?“ Její vážnost a sebejistota byly roztomilé, stejně jako obava, že mě vyrušila. Obě sestry zdvořile čekaly na mou odpověď. Měly velké oči po otci, ale jejich pohled byl stejně pevný a přímý jako jejich matky.

„Děkuji, to je od vás milé. Jak už jistě tušíte, jsem Marion Crawfordová.“ Podívala jsem se na hodiny na krbové římse. Proboha, vždyť už bylo skoro osm! Abych se vyhnula nedůstojnému natahování po županu, zeptala jsem se:

„A kde snídáte?“

Lilibet také pohlédla na hodiny. „V devět hodin v našem dětském salonu, ale měla byste tam být o něco dříve. Je to na konci chodby vpravo,“ usmála se. Byl to zdvořilý, poněkud nejistý úsměv, který odhaloval chybějící přední zuby.

„Dnes máme vajíčka na másle a když vychladnou, jsou kluzká jako had.“ Ze sestřiny upřímnosti se Lilibetin úsměv roztáhl doširoka. Vzala sestru za ruku a vyzvala ji:

„Pojď, Margaret, už musíme jít. Aláh se bude zlobit, pokud nebudeme na snídani oblečené včas.“

„Aláh je vaše chůva?“

Lilibet přikývla. „Jmenuje se paní Knightová, ale my jí říkáme Aláh.“

Aláh. V této spořádané atmosféře prosluněných pokojů a vajec na másle mě nepřekvapovalo, že někoho připodobňovaného k Bohu rozčilují takové maličkosti, jako je nedochvilnost.

Kapitola druhá

Srpen 1936

Královské sídlo Royal Lodge, Windsor Great Park, Berkshire, Anglie

Pohlédla jsem na kudrnatou hlavinku, která mi poskakovala u lokte. „Můžeš mě vyzdvihnout, Crawfie? Nic nevidím!“ Ve svých čerstvých šesti letech byla Margaret Rose stále ještě drobná baculatá dívenka.

„Není toho moc k vidění.“ Chytila jsem ji rukama kolem pasu a vyzdvihla ji na vršek kamenného zábradlí, které se táhlo podél přední pochozí části střechy panství.

„Je to lepší?“ Vzala jsem její horkou ruku do své, abych ji jistila, zatímco se postavila na špičky a podívala se dolů na příjezdovou cestu pod námi. „Něco přece jen ano, ale většinou je to jen samý štěrk.“

Vdechovala jsem jemný letní vzduch: čerstvě posekanou trávu s příměsí rozkvetlých květin. „Je odtud vidět růžová zahrada. Podívej, tamhle pan Carter stříhá květiny do jídelny.“ Nikdy mě neomrzel malebný výhled z tohoto nádherného domu s tichými zahradami obklopenými prastarými libanonskými cedry. Už jsem si ani nedokázala představit život bez sester Yorkových. Staly se mou součástí, stejně jako já se stala tou jejich.

Dopis, který jsem koncem léta 1931 s bolestí v srdci sepsala matce a v němž jsem ji informovala o svém rozhodnutí zůstat, byl tím nejtěžším, jaký jsem kdy napsala. Obrovská vzdálenost mezi Dunfermlinem a Windsorem se s každým řádkem zvětšovala. Její stručná odpověď mě ujistila, že mé rozhodnutí chápe. Rodina Yorků mi nabízela skvělé příležitosti k tomu, abych si vyzkoušela jiný způsob života a rozšířila obzory. To mi alespoň ze slušnosti napsala, věděla jsem ale, že je jí beze mě smutno.

Do přítomnosti mě vrátila Margaret Rose, když zašoupala špičkami bot o kamenné zábradlí, zatímco se pokoušela nadzvednout o další centimetr.

„Podívej, to jsou tatínek s maminkou. Vycházejí před dům, aby počkali na příjezd strýčka Davida a jeho přítelkyně.“ Obě jsme hleděly dolů na šešulky dvou hlav pod námi, jednu holou v matném odpoledním slunci, druhou ozdobenou bleděmodrým kloboukem pokrytým fialovými hedvábnými růžemi, zatímco vévoda a vévodkyně čekali na nového anglického krále, který měl dorazit na čaj.

Teď už viděla všechno, co bylo k vidění, a Margaret byla připravená si jít hrát. „Pojď, Crawfie, Lilibet tu bude každou chvíli – musíme se schovat.“

Ještě chvilku jsem ji přidržela na zábradlí, když se k nám v těžkém srpnovém vzduchu vznesl vévodkynin hlas – lehký a jasný jako zvon. „On si ji vezme, Bertie. Nejspíš ji požádal o ruku už před několika měsíci a tobě je určitě jasné, že řekla ano.“

Naklonila jsem se dopředu, abych zachytila vévodovu váhavou, nezřetelnou odpověď.

„Ne, Bertie, drahý, opravdu si nemyslím, že je to přechodná záležitost,“ odpověděla vévodkyně skrze trylkující smích. „Je v tom až po uši. Tentokrát je to vážné.“

Vévoda zvýšil hlas. „Ona je ne… neobvyklá.“

„Kéž by to bylo tak jednoduché,“ odvětila vévodkyně s jistou ostrostí v hlase, jako by ji jeho váhavost a skepse vůči tomu, co mu říká, dráždila. „Ale víš přece, že by mu nikdy nedovolili zůstat, pokud by si ji vzal.“

Ano, odposlouchávala jsem cizí rozhovor, ale zkrátka jsem si nemohla pomoct. Natáhla jsem se ještě víc a snažila se zachytit vévodovu odpověď. Nebylo to ale potřeba, jeho hlas zněl jasně a přesvědčivě. „To by nikdy neudělal.“ Vévoda se snadno nechal vykolejit, ale pod jeho netrpělivou a důraznou odpovědí se skrývalo ještě něco jiného. Sledovala jsem, jak vévodkyně natáhla ruku, aby ho poplácala po předloktí, jak jsem ji viděla už nesčetněkrát, když se manželova nálada začala kazit. Poplácává ho, jako by byl splašený kůň, pomyslela jsem si.

Vévoda si odkašlal. „To by mi neudělal – mluvili jsme o tom.“ Pak ale s počínajícími pochybnostmi v hlase dodal:

„D-d-dal mi s-s-své slovo.“

„Pak se modleme, aby ho dodržel, jinak se budou poohlížet po nás, abychom zaujali jeho místo, a to bychom museli říct našemu pohodlnému životu tady sbohem,“ odpověděla vévodkyně. Ozvalo se zatroubení a po příjezdové cestě k domu se řítilo dlouhé zelené auto. „Proboha, v čem to jede?“

Vévoda neodpověděl. Hlava mu klesla a já věděla, že zírá na své boty.

„To je jeho nové auto?“ Vévodkyně se lehce dotkla manželova lokte a vrátila ho zpět do reality, k příjezdu jeho bratra. „Je zelené, to je ale zvláštní nápad!“

„Ano, je na něj velmi p-pyšný, říká se mu kombi. Je to americký vůz.“

„Samozřejmě že je. No, alespoň ta jeho nepřijede příští týden do Balmoralu!“

Margaret pustila mou ruku a zatahala mě za paži. „Pojď už, Crawfie, schováme se za komíny.“ Odvrátila jsem se od okraje střechy, ale vévodkynina předchozí slova stále visela v nehybném vzduchu, stejně ztěžklá varováním jako mraky sbíhající se na východě: Víš přece, že by mu nikdy nedovolili zůstat, pokud by si ji vzal. Nejvíc mě mátlo, že v jejím tónu nebyla slyšet úzkost ani znepokojení, které bylo znatelné v hlase jejího manžela. Mluvila s klidnou samolibostí ženy, která ví, jaká ji čeká budoucnost.

„A mám vás, mám vás obě!“ V okně školní třídy se objevila Lilibetina hlava. „Ani se neschováváte. Stejně se vždycky nejdřív podívám sem, protože je to Margaretino oblíbené místo.“

Margaret seskočila ze zábradlí. „To není fér, nedala jsi nám dost času!“

„Ale ano, dala, víc než dost, protože Aláh mě donutila uklidit nepořádek, který jsi nadělala ve skříni s hračkami.“ Margaret Rose si založila ruce v bok. „To nebyl žádný nepořádek, ty jen ráda všechno uklízíš. A my jsme se za tu dobu dostaly jen sem!“

Stužka ve vlasech se jí uvolnila a moje malá divoženka s odřenými botami a špinavýma rukama zvedla bradu ke své čisťounké a učesané sestře. Lilibet si ji výsměšně prohlížela. „Viděla jsi, jak vypadají tvoje šaty? Jak se ti je podařilo roztrhnout? Měla jsi celou věčnost na to, aby sis našla úkryt. Teď je řada na mně.“

„Ne, Lilibet, ne! To není fér!“ Margaret takto reagovala vždy, když hrozilo, že jí život hodí klacky pod nohy a zmaří její plány. „Strýček David právě přijel na čaj a já se ještě pořádně neschovala!“ Na protest bojovně vysunula spodní ret.

Lilibet vylezla oknem na střechu, prošla kolem nás a naklonila se přes zábradlí. „Tatínek s maminkou nastupují do jeho nového auta. Kam to jen můžou jet?“

Margaret dupla nožkou a po špinavých tvářích jí stékaly slzy. „A teď odjíždí a já ho ani nepozdravila a nedala si s ním čaj!“

Přidřepla jsem k ní a podala jí kapesník. „Jen jedou na rychlou projížďku v novém autě Jeho Veličenstva. Pojď, vysmrkej se, Margaret. A teď mi řekni,“ zvedla jsem jí zápěstí „kolik je hodin na tvých nových hodinkách?“

„Za pět minut zatracený čtyři,“ zachichotala se, když Lilibet šokovaně zalapala po dechu. Margaret se nedávno spřátelila s novým pážetem, které si ve stresu mumlalo pod vousy „zatracená práce“.

„Stačí za pět minut čtyři, děkuji, Margaret. A v kolik je čaj?“

„V pět.“

„Šikulka. Tak vidíš, máme čas ještě na jedno kolo hry na schovávanou a mám za to, že teď jsem na řadě já. Tak pojďte dovnitř!“ Pomohla jsem Margaret Rose oknem dovnitř a seběhla po zadních schodech dolů ke kamrlíku umístěného mezi zadními schody a hlavním schodištěm domu. Věděla jsem, že tady budu mít chvilku času o samotě, abych si v hlavě uspořádala útržky rozhovoru, který jsem zaslechla ze střechy.

Král se jistě nehodlá oženit s paní Simpsonovou? Všechny jeho předchozí románky byly se ženami, které byly vdané, a on si žádnou z nich nechtěl vzít.

Vrátila se mi vévodova koktavá odpověď na manželčina slova o tom, že je král zamilovaný až po uši: D-d-dal mi s-s-své slovo. Dojalo mě, jakým způsobem vévoda zbožňoval a důvěřoval svému světáckému a sebevědomému staršímu bratrovi. Při naléhání jeho ženy, že král inklinuje k sňatku s paní Simpsonovou, se ale jeho důvěra začala rozpadat. Z jejích sebevědomých slov se mu jeho vlastní slova zadrhávala v hrdle. Nepřipouštěl si, že by ho jeho milovaný bratr mohl zradit.

Je ale načase, aby se oženil, když je teď králem – vždyť mu je už dvaačtyřicet.

Ale s paní Simpsonovou? Snažila jsem se vzpomenout si na hodiny historie. Náš král se nesmí oženit s katoličkou, tím jsem si byla jistá. Britský panovník je hlavou anglikánské církve, takže sňatek s ženou katolického vyznání nepřipadá v úvahu.

Možná že nesouhlas, který jsem nedávno slyšela v hlase pana Ainslieho a Aláh, když padlo jméno paní Simpsonové, byl zapříčiněn tím, že byla katolička? Ne, bylo to proto, že byla rozvedená. A pan Simpson byl stále ještě naživu a zřejmě i značně činný na hektické londýnské společenské scéně. A neměla paní Simpsonová dalšího bývalého manžela schovaného někde v Americe? Přemýšlela jsem o dvou manželích této Američanky. Bylo nepředstavitelné, že by našeho krále, jakkoli si o sobě myslel, že je pokrokový, vůbec napadlo vzít si dvakrát rozvedenou ženu.

Rozvod, v naší zemi tak ošemetná záležitost, byl sice legální, ale nebyl úctyhodný a církev by jistě neschválila královský sňatek s touto rozvedenou Američankou, dokud byli oba její manželé stále naživu.

Zatímco jsem se ve tmě krčila pod nízkým stropem úklidové místnosti obklopená mopy a kbelíky, v hlavě mi s ohromující jasností vytanula další myšlenka. Kdyby náš playboy, který si užíval kralování pouhých sedm měsíců a jehož oficiální korunovace byla teprve v plenkách, trval na tom, že se s paní Simpsonovou ožení – trhla jsem hlavou tak prudce, že jsem narazila do stropu svého úkrytu –, nezpůsobilo by to krizi tak obrovských rozměrů, že by jedinou možností, jak by se mohl oženit, byla abdikace? Bystrá vévodkyně z Yorku si to očividně myslela. Kdybych před několika minutami neslyšela její sebevědomé prohlášení, vysmála bych se té pošetilé myšlence, že by se Bertie mohl stát anglickým králem.

Mám vévodu ráda: je to nejlaskavější a nejštědřejší otec, oddaný manžel a pozorný a ohleduplný zaměstnavatel. Ale jeho nedostatky by se v roli panovníka rychle projevily. Jeho málomluvnost, odtažitost a neutichající potřeba soukromí byly jedna věc, ale nechuť k veřejným událostem a jeho lopotný a často zadrhávaný projev nebyly právě ty správné kvality panovníka. Chudák, na tu příšernou práci by neměl ani vlohy, ani výdrž.

Dva páry nohou dusajících po zadním schodišti směrem k mému úkrytu a skřípot kol auta na štěrku venku mi připomněl, že se dospělí vrátili. Bylo načase dát se dohromady. Byl to dvojitý útok: Lilibet prudce otevřela dveře do mého úkrytu ze zadního schodiště a Margaret s razancí sebevědomého cirkusáka rozrazila skryté dveře v obložení hlavního schodiště právě ve chvíli, kdy král, vévoda, vévodkyně a paní Simpsonová vstoupili do haly.

„Našla jsem tě, našla jsem tě první!“ vřískala vzrušeně Margaret, zatímco jsme se s Lilibet důstojnějším tempem vynořily z přístěnku pod schody.

„Pro pána krále, Margaret Rose, co sis to udělala se svými šaty? Pojď pozdravit Jeho Veličenstvo!“ zašvitořila se smíchem v hlase vévodkyně.

„Strýčku Davide, přijel jsi právě včas na čaj.“ Margaret se k němu vrhla, následována svou vyrovnanou sestrou, která se králi uklonila. Pak – snad vycítila otcovo znepokojení – k němu přistoupila a podala mu ruku.

Král zvedl rozjásanou Margaret do výšky a zatočil se s ní dokola. „Čaj? Jak jsi věděla, že umírám hlady?“ Postavil neteř zpátky na nohy.

Šálil mě sluch? Pohlédla jsem na vévodkyni a pak na vévodu. Jeho Veličenstvo si jistě tropí žerty: jeho přízvuk byl jednoznačně transatlantický. „Ještě jsi neviděla můj novej bourák, že ne, Lilibet? Je ze Států, kombík.“

„Ano, viděly jsme ho.“ Lilibet pohlédla na otce. „Je zelený!“ Stáhla koutky a matka se na ni usmála.

„To rozhodně je.“ Paní Simpsonová, chladná v dusném horku pozdního léta, se v závanu Guerlainu sklonila pro Lilibetin poslušný polibek a Margaretino bujaré mlasknutí na tvář. Vévodkyni ztuhla páteř nad vlezlým požadavkem vulgární paní Simpsonové na polibky od jejích dcer. Zachytila můj pohled, o milimetr pozvedla tenké obočí a pak se jí na tváři usadil výraz zdvořilé tolerance.

Stála jsem ve stínu otevřených dveří a mohla jsem si tak královu paní dobře prohlédnout. Předtím jsem ji vždy viděla jen zpovzdálí – procházela se po areálu nebo popíjela koktejl na terase obklopená přáteli. Překvapilo mě, že není ani krásná, ani konvenčně hezká. Měla příliš velkou hlavu, příliš hranatý obličej se silnou čelistí a kostnatým nosem. Postavou šla s dobou: byla kostnatá, téměř chlapecká. Měla ten typ postavy, který vypadá v šatech báječně. Nebyla v ní žádná jemnost, žádné ženské křivky a její pohled poskakující z krále na vévodkyni byl hodnotící a bystrý. Nebyla to žádná opečovávaná květinka z dlouhého rodu nadmíru privilegovaných aristokratek ani bohatá tatínkova holčička z Ameriky. Byla jen bezchybně upravená, nádherně a draze oblečená v dokonale střižených šatech ze smaragdového hedvábí. Paní Simpsonová možná nebyla krasavice, ale byla opojná a hříšně elegantní. Ze sandálů na podpatku jí vykukovaly bosé prsty nalakované zářivě červenou barvou stejného odstínu jako její precizně nalíčené rty: vyzařovala působivou kombinaci kasina v Monte Carlu a stinných verand ve Virginii, o kterých jsem četla ve společenských rubrikách.

Vedle této bezchybné elegance vypadala vévodkyně, zahalená ve vrstvách pastelově modrého květinového žoržetu s kloboukem plným růží, strojeně a nervózně. Jako by se právě vrátila ze zahájení církevní slavnosti. Stála ale neochvějně uprostřed vstupní haly: nohy oděné v hedvábných punčochách pevně rozkročené, kabelka visící v ohbí paže a dva dlouhé prameny nádherných perel kolem krku. Alžběta, vévodkyně z Yorku, na americkou divu nevzrušeně nahlížela. Zabodla oči do šarlatových nehtů paní Simpsonové a pak se její pohled zostřil do zdvořilého, ale zamyšleného výrazu, jako by si vévodkyně nebyla zcela jistá, co tady v její majestátní hale dělají.

Paní Simpsonová mi kývla bradou na pozdrav. „Slečna Crawfordová, že? Kdykoli navštívím Royal Lodge, vy a děvčata se vždycky tak dobře bavíte!“ Její hlas byl tvrdý, kovový. Pochopila jsem, proč o ní Yorkové mluvili jako o rezavé pile.

„Hrály jsme na schovávanou,“ vysvětlila jsem a cítila se provinile kvůli tomu, co jsem tajně zaslechla.

Paní Simpsonová se otočila ke králi, zády k Yorkům a jejich dětem. Na obou stranách hubeného krku jí jako zmije vyčnívala lícní kost. „To zní jako dobrá zábava.“ Položila králi ruku na paži a upřela na něj kulaté tmavé oči. „Měli bychom to někdy taky zkusit.“ Pohled, který mu věnovala, byl nejprovokativnější, jaký jsem kdy v životě viděla, a jeho usměvavá odpověď tak očividně vzrušená, že jsem musela odvrátit zrak.

Tato osoba, ve které se snoubila opojná směs sexu a drzé rafinovanosti, byla milenkou samotného britského krále! V momentě, kdy tato neobyčejně vyhlížející žena krále oslovila, jsem naprosto dokonale pochopila, proč tam král stál jako solný sloup s výrazem přihlouplé touhy ve tváři.

Poté, co se paní Simpsonová ujistila, že je jí anglický král dokonale oddán, obrátila svou pozornost opět k princeznám. „A kde jste se schovávaly, ve sklepě na uhlí?“

„Na střeše,“ řekla Margaret Rose. „Všechny jsme vás sledovaly ze střechy!“

„Tak proto jsi taková špindíra!“ koketovala dokonce i s Margaret. Podívala jsem se na Yorky, abych zjistila, jak se ke škádlení paní Simpsonové staví.

Král zaklonil hlavu a rozchechtal se, ale jeho bratr jen mlčky vytáhl z kapsy saka pouzdro na cigarety a zapálil si. Nevím, jestli se mi to zdálo nebo ne, ale pohled, který na bratra Davida vrhl, vypadal vyčítavý; bylo v něm jen pramálo štěněčí oddanosti, kterou obvykle projevoval, když byli spolu.

Vévodkyně se přidala ke švagrovi a také se rozesmála: byl to stříbřitý cinkot čirého veselí. Její usměvavá tvář byla přívětivá, ale záda měla ztuhlá odporem.

„Napadlo mě, že by bylo příjemné dát si čaj na terase; nebude ti tam moc chladno, že ne, Wallis?“ Vévodkyně vrhla rychlý pohled na holé paže paní Simpsonové. „A teď, děvčata, běžte se za Aláh umýt a převléknout na čaj.“ Ztišila hlas, když jsem k ní přistoupila a vzala Margaret Rose za ruku. „Je to zcela neformální událost, Crawfie, není třeba, abyste se převlékala. Jak vidíte, paní Simpsonová je na tuhle příležitost oblečená dokonale.“

Margaret zachytila matčinu náladu. „Zatracená práce,“ zamrmlala si pod vousy.

„Ano, správně,“ souhlasila vévodkyně.

Pokud půjde do tuhého, pomyslela jsem si, zatímco jsme stoupaly po schodech do dětského pokoje, vsadila bych se, že vévodkyně z Yorku bude královnou. Usměvavá vévodkyně by byla mnohem přijatelnější královskou chotí než Wallis Simpsonová, i když Britové by jen neradi přišli o svého pohledného krále a museli ho nahradit jeho nemotorným koktavým bratrem.

9. prosince 1936

Královské sídlo Royal Lodge, Windsor Great Park, Berkshire

Milá mami,

tak je to za námi, čekání a starosti konečně skončily. Včera večer přišel král povečeřet s vévodou. Přivedl svého poradce pana Moncktona (ten si prakticky mnul ruce radostí – musí si slušně vydělávat na tom, že králi radí v těchto turbulentních záležitostech) a ministerského předsedu – až ze svého úkrytu na schodišti ve třetím patře jsem cítila vůni dýmky pana Baldwina!

Jakmile jsem spatřila královu tvář, potvrdily se mé nejhorší obavy. Překypoval dobrou náladou: byl bujarý a nešetřil úsměvy, zejména pro svého bratra. Vešli do růžového salonu, zavřeli dveře a já jsem šla popřát dívkám dobrou noc.

Těsně předtím, než jsem si šla lehnout, jsem vzala psy na večerní procházku. Když jsem vstoupila na trávník, viděla jsem, že na příjezdové cestě neparkuje žádné auto a na terase stojí pan Ainslie, takže jsem ho šla pozdravit.

„Udělal to,“ řekl mi, když jsem vyšla za ním po schodech na terasu. „Který král by opustil svůj lid? Svou zemi?“ A pak mi pověděl, co se stalo u večeře. Král byl ve vrcholné formě: vyprávěl vtipy a pil jednu sklenku vína za druhou, pan Baldwin se ládoval tetřevem, Monckton sledoval vévodu a vévoda seděl s pohledem upřeným na bratrovu tvář a nic neříkal. Pan A. je nechal u jejich portského, a když se vrátil, vévoda prosil bratra, aby mu to nedělal. Pan A. pochopil, že je konec – král se chystá opustit monarchii a oženit se s paní S. Bylo strašné vidět mého drahého přítele tak otřeseného.

A nejhorší na tom bylo, že mě nenapadlo nic, co bych mu mohla říct. Jen žádná škoda!

Byl to hrozný týden: vévoda úplně ztratil apetit, celý den kouřil jednu cigaretu za druhou a podle toho, jak je podrážděný, nejspíš i většinu noci. A děvčata se potulují domem, vypadají vyděšeně a snaží se být poslušná – dokonce i Margaret. Neumím si představit, jak podivné a nepřirozené pro ně bude žít v tom monstrózním paláci po tomhle krásném domě.

Ale klobouk dolů před vévodkyní! Zvládá to obdivuhodně. Upřímně si myslím, že bez jejího zdravého rozumu a rychlého uvažování by se náš nový král jednoduše složil. Neřekla bych to nikomu jinému než tobě, ale náš brzy bývalý král je nevycválaný spratek a náš nový panovník je slušný a oddaný člověk, který udělá pro svůj lid a svou zemi, co je v jeho silách – jakmile se vzpamatuje ze šoku z bratrovy nečestnosti.

Než se k tobě tento dopis dostane, už pro tebe tyto zprávy nebudou žádnou novinkou, protože pozítří náš bývalý král přednese v rozhlase svůj abdikační projev.

Bůh ochraňuj krále Jiřího VI.! S láskou,

Marion

Část druhá 1944–1948

Kapitola třetí

Prosinec 1944

Hrad Windsor, Windsor Great Park, Berkshire, Anglie

„Co myslíš, není to nádhera? Nemůžu uvěřit, jak se Bobo podařilo tak věrně okopírovat tu fotografii!“

Zdálo se, že všudypřítomný chlad masivních zdí Windsorského hradu, kam jsme se uchýlili před bleskovou válkou v Londýně – a kde jsme nakonec zůstali po celou dobu války –, se sotva dotýká zářivého stvoření přede mnou, které se pomalu otáčelo v kruhu s roztaženýma holýma rukama. Hladká, dlouhá linie šatů spadala na zem v půvabných záhybech ze zlatého hedvábí. Šaty jí dodávaly výšku, zdůrazňovaly její útlý pas, lichotily její drobné postavě ve tvaru přesýpacích hodin. Mé oči se ale nemohly ubránit tomu, aby se neupnuly na hluboký výstřih ve tvaru písmene V. Není možná až příliš hluboký? Zaostřila jsem na Lilibetina bílá ramena a ňadra. Tahle róba byla na hony vzdálená jejím starým šatům z modrého hedvábí s dětinským krajkovým límcem.

„Myslela jsem, že si vezmeš ty modré,“ bylo jediné, co mě napadlo říct.

„Ty staré šaty? Ale ne, Crawfie, ty si přece nemůžu obléct, úplně na mně visí.“

Roztočila se ještě rychleji a hedvábí se kolem ní zavlnilo v dokonalém kruhu. „V tomhle bych mohla protančit celou noc.“ Prudce se zastavila, aby se na sebe podívala přes rameno do vysokého zrcadla, a sukně se jí ladně zavlnila kolem nohou: „Viděla jsem je v jednom americkém časopise. Vím, že už asi nejsou úplně v módě, ale ten styl se tak dobře hodí k hedvábí, které Bobo našla.“

Uklidňovala jsem se, že Bobo MacDonaldová, Lilibetina chůva zosobňující pravou skotskou počestnost, by nikdy neušila šaty, které by příliš odhalovaly ňadra předpokládané následnice trůnu.

„Viděla tě v nich Aláh?“ Stáhla by Bobo zaživa z kůže, kdyby zjistila, že podporuje necudnost.

„Zbožňuje je.“ Lilibet otevřela ilustrovaný výtisk časopisu, který si přinesla s sebou. „Podívej, Bobo okopírovala tuhle fotku.“ Poklepala na ni prstem. „Neodvedla skvělou práci?“ Herečka, která vypadala jako Ginger Rogersová, s hlavou zakloněnou dozadu a očima smyslně přivřenýma, byla zachycena v náručí štíhlého muže s velkou hlavou a mocně napomádovanými vlasy – za boha jsem si nemohla vybavit jeho jméno.

Pokud se Lilibet ve svém současném stavu mysli připodobňovala k Ginger Rogersové, vánoční oslava v rodině Windsorových zřejmě všem poněkud otevře oči.

S otevřeným časopisem na klíně jsem k ní vzhlédla. Měla řasenku a z jejího krásného obličeje vystupovaly velké, jasně modré oči. Plná křivka jejích úst, zvýrazněná červenou rtěnkou, byla smyslnou třešničkou na její bezchybné saténové pleti. „Tohle,“ rukama sklouzla po přední části šatů, „je ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy vlastnila.“

„Jsou to senzační šaty.“

Úsměv zmizel. „Ne příliš senzační?“

„Ne, ne,“ uklidňovala jsem ji. „Ne takovým způsobem. Sluší ti to.“ Nechtěla jsem Lilibet ubírat na radosti, kterou z nových šatů měla. „Ale určitě v nich zmrzneš na kost.“

Nad smrtí mrazem mávla rukou. „Vím, že odhalují to, čemu se říká dekolt, ale jinak mě zakrývají úplně celou.“ Otočila se, aby odhalila skromně vykrojená záda a krátké nařasené rukávy.

Proč jsem měla pocit, že je to ta nejsvůdnější žena, jakou jsem za poslední roky viděla? Bylo to tím nalíčením? Ne, i to bylo nenápadné a jen zdůrazňovalo, jaká se z ní stala kráska. Za poslední rok se Lilibet zbavila posledních gramů dětského tuku a vyrostla do pravé anglické růže. V těchto šatech z ní každopádně vyzařoval mladistvý, zářivý půvab: v tlumeně osvětlené místnosti byla jako jasné světlo, živá skvrna něžné krásy v této chladné, ponuré, staré hradní ruině.

Není to šaty, ale jí samotnou. Cítí se ženská a svůdná a taková také je. Lilibet: vážná, přemýšlivá Lilibet, která si hrála s dětskými koníky, soustředěně se mračila nad domácími úkoly z ústavního práva a dělala si starosti s tím, aby byla dobrým příkladem pro dívčí skautský oddíl, dospěla. Potřásla jsem hlavou a zasmála se.

„Ach, Crawfie, co se děje? Co když jsou nevhodné?“

„To víš, že nejsou.“ Bylo příliš snadné přimět ji o sobě pochybovat. „Vypadáš perfektně, Lilibet. Jsou to nádherné šaty.“ A ty jsi bez své hnědé plisované vlněné sukně a bílé halenky Viyella s kulatým límečkem naprosto úchvatná.

Netušila jsem, proč královna nechala osmnáctiletou Lilibet zamrznout v čase: byla oblečená do stejných školních šatů, jaké nosila její čtrnáctiletá sestra. Zdráhá se ji snad nechat dospět? Uvědomovala si vůbec, že Lilibet i její mladší sestra vypadají jako dvě dobře vychované dvanáctileté dívky? Kousla jsem se do rtu. Šaty ve mně vyvolávaly obavy kvůli zjevné potřebě Jejího Veličenstva popírat dceřinu fyzickou dospělost.

„Jsem ráda, že se ti líbí, Crawfie, opravdu. Teď se můžeme soustředit na všechno ostatní: na vánoční koledy a nacvičování pantomimy na svatého Štěpána.“ Znovu se proměnila ve vážnou princeznu, která měla ráda jasný řád a dochvilnost.

Položila mi ruku na paži. „Řekla bys mi, kdyby na těch šatech bylo něco špatně, že ano? Víš… kdyby byly příliš okaté?“

Přikývla jsem a poplácala ji po rameni. „To víš, že ano…“

Dveře se rozlétly a dovnitř vpadla moje druhá svěřenkyně s očima plnýma rozhořčených slz. „Nevezmu…“ vykřikla a odhodila sestřiny staré večerní šaty. Lilibetina fenka corgi jménem Susan se přikolébala blíž, aby si k té hromadě hedvábí přičichla. Spokojená s důvěrně známou vůní se schoulila, zachumlaná do tuhé síťoviny pošité růžemi, a ponořila se do štěněcích snů.

„Je mi jedno, jestli je válka. Dokonce je mi jedno, jestli je ošuntělé oblečení v módě. Nevezmu si na sebe tyhle staré obnošené šaty. Musíš si promluvit s chůvou, Crawfie, jinak budu vypadat úplně příšerně.“ Zahlédla sestru a spodní ret se jí roztřásl. Kdyby jí bylo o dva roky méně, Margaret Rose by si vzdorovitě dupla. „Podívej se na Lilibet! Dostala, co chtěla. To prostě není fér. Ona bude okouzlující kráska a já budu vypadat jako stará ochechule.“

Lilibet odsunula štěně z šatů a zvedla je.

„Chůva přece neočekává, že si ty šaty vezmeš tak, jak jsou. Jediný důvod, proč je nenosím, je ten, že mi nesedí. Použijeme z nich pouze látku. Podívej.“ Roztáhla sukni šatů doširoka. „Zapomeň na všechnu tu síťovinu. Ta spodní sukně je z tak krásného hedvábí. Ušijeme z nich pro tebe skvostné šaty. A na živůtek se použije krajkový límec. Ta modrá je dokonalá, hodí se k tobě. Podívej… přesně takhle.“ Nalistovala stránky ohmataného časopisu na krásné večerní šaty s řaseným živůtkem. „Budeš v nich vypadat božsky. Jestli se ti líbí, Bobo na nich začne pracovat ještě dnes odpoledne.“

Margaret si prohlížela fotku a mžikala očima ještě stále plnýma slz. „Ano… ale…“

„Jsou dokonalé, Margaret… a tak krásné. Každý si s tebou bude chtít zatančit.“

Podívala jsem se přes Margaretino rameno na obrázek a měla jsem co dělat, abych Lilibet nezatleskala za její obratný takt. „Ta barva ti jde k očím.“ Přiložila jsem jí lesklé hedvábí k tváři. Lilibet s povzbudivě pozvednutým obočím souhlasně přikývla. Margaret si šaty vzala a protřepala jejich záhyby, než je přehodila přes opěradlo židle.

„Ale chci, aby byly vepředu střižené níže a seděly mi každým coulem.“ Margaret byla pevně rozhodnutá. Pro Bobo MacDonaldovou, která seděla v dětském křídle v Lancaster Tower, navlékala nitě na šicí stroj a nebyla si ani trochu vědoma bouře, která se na ni řítí, jsem mohla cítit jen upřímnou lítost.

Zachytila jsem Lilibetin pohled a všimla jsem si, že na vteřinu zaváhala. Ve čtrnácti letech byla Margaret stejně baculatá jako v šesti. „Margaret.“ Lilibet nasadila hluboce vážný výraz a zahleděla se na svou podmračenou sestru. „Náš vánoční večírek není jen pro rodinu, ale i pro maminčiny přátele. Nemůžeš být oblečená jako… no, takhle. Aláh ani maminka by ti to stejně nedovolily. Ale tyhle…“ prolistovala časopis zpátky k modrým šatům. „Vidíš, jak úžasně bude vypadat sukně těch šatů? Pojďme teď najít Bobo a ukázat jí tuhle fotku.“ Vydala se ke dveřím. „Nezapomeň vzít s sebou ty šaty.“ Ukázala na hromádku hedvábí, kterou Margaret hodila na židli.

„Musíme jí přesně ukázat, které kousky z nich má použít.“

„Doufám, že už jsi dosnídala, Crawfie, protože v noci napadlo nejméně půl metru sněhu.“ Margaret vtrhla do mého obývacího pokoje ve Viktoriině věži, právě když jsem dojídala toast s posledním šálkem čaje. „Bílé Vánoce!“

Kulaté tváře měla zrůžovělé námahou, kterou jí způsobil běh po dlouhých, průvanem nevytápěných chodbách z jejich pokojů v lancasterské věži. Její neklidné oči hodnotily mou připravenost na mráz venku. „Budeš potřebovat tohle a tohle.“ Podala mi můj šátek a baret. „No tak, Crawfie, nech to být, je to jen toast. Půjdeme postavit sněhovou ženu. Bude stát na stráži u vchodu na nádvoří, až přijede maminka s tatínkem.“

Lilibet následovala sestru do pokoje. „Neříkej Crawfie, co má dělat, Margaret. Bude to náročný den a ona si ráda dává se snídaní na čas.“ Zvedla svou fenku Susan a posadila se, aby na nás počkala na okenním sedátku. Já už jsem ale spolkla poslední doušek čaje a rozhlížela se po rukavicích. Od chvíle, kdy jsem rozhrnula závěsy v ložnici do bílé krajiny, věděla jsem, co mám očekávat.

„Jsi si jistá, že ti bude teplo?“ zeptala jsem se Lilibet, která se dívala z okna a bradu měla položenou na fenčině hlavě. Byla oblečená do třešňově červených vlněných šatů: jediným ústupkem mrazivému počasí venku byly staré jezdecké boty s huňatými ponožkami ohrnutými přes vršek.

Odvrátila se od okna s tak zářivým nadšením, že mi podvědomý záblesk obav napověděl, abych zpozorněla.

„Lilibet, bude ti v těch šatech dost teplo?“

„Promiň, Crawfie, asi jsem ti špatně rozuměla. Kabát mám dole.“ Vstala z pohovky u okna a položila Susan na podlahu, a když zvedla obličej, viděla jsem jen masku dokonalé zdvořilosti. Co sis pro všechno na světě myslela, že jsem řekla? Raději jsem se zaneprázdnila zavazováním šátku. Vím, jaké to je, když vás někdo vyrušuje, i když si zoufale přejete, aby vás prostě ignoroval.

Lilibet si smetla psí chlupy z šatů. Normálně by jí bylo jedno, kolik Susaniny srsti na sobě má. Nemohla jsem si pomoct. „Vypadáš dnes obzvlášť půvabně.“

Obočí jí překvapeně vyletělo vzhůru, než pečlivě naučený výraz schoval její myšlenky za klidný výraz. „Však ty taky, Crawfie. To je ta naše horalská krev: třeskutá zima nám svědčí. A navíc je Štědrý den!“ Propletla svou ruku s mou, jako by byla ještě malá holčička, a mě napadlo, že Lilibet se chystá objevit pravdu nejen o sobě, ale i o svém životě. Toho šedivého zimního rána jako by balancovala na hraně něčeho neznámého a kolosálního, něčeho, co pro ni mělo obrovský význam. A nebyl to dlouho očekávaný příjezd jejích rodičů, co toto její rozrušení způsobilo.

„Zasněžený Štědrý večer – to je ale štěstí! Měly bychom si pospíšit – všichni už brzy dorazí,“ řekla jsem, zatímco jsem Margaret pomáhala navléknout dva páry rukavic. Lilibet mi věnovala rychlý, téměř vítězoslavný pohled, díky kterému jsem náhle vše pochopila. Lilibet byla žena, která se jen málokdy dvakrát podívala do zrcadla. A teď tu nadšeně výskala z nových večerních šatů. Tak to byl ten důvod její proměnlivé nálady celý minulý týden: v jednu chvíli zasněná a vzápětí samá důležitost.

Table of Contents

Část první 1931–1936

Kapitola první

Kapitola druhá

Část druhá 1944–1948

Kapitola třetí

Část třetí 1949–1977