Hana Marie Körnerová 

Jelení vršek 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Hana Marie Körnerová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0758-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0759-5 (mobi)

Děj této knihy je pouze inspirován historickými událostmi z konce šestnáctého století.

Většina osob i míst je však smyšlená.

HMK 

Kapitola 1 

Saně tažené unavenými koňmi jen s obtížemi zdolávaly táhlé stoupání. Zasněžená krajina působila opuštěně, jako by v ní nezůstal žádný život. Smutečně bílá jako rubáš, bez jediné lidské či zvířecí stopy. Tak nějak si člověk představuje konec světa.

Čtyři osoby zabalené v kožešinových pláštích s nadějí vzhlížely k horizontu, za nímž se každou chvíli měl objevit kýžený cíl cesty. Alespoň tak to tvrdil hejtman ozbrojeného doprovodu, který byl v této krajině doma.

Ozbrojenců bylo šest a pohříchu nevypadali jako vojáci sloužící urozenému pánovi, ale spíš jako divoši. Tváře zarostlé hustým vousem, nečesané vlasy deroucí se zpod kožešinových čepic a na promaštěných kožených kazajkách místo svrchního oděvu jen vlčí a medvědí kůže. Byli však urostlí, dobře živení a především skvěle vyzbrojení, takže na cestách vzbuzovali respekt. Možná i proto malý houfec cestující nevlídnou opuštěnou krajinou nikdo neobtěžoval. Obyčejní, špatně vyzbrojení lapkové by si na vycvičené vojáky netroufli, ani kdyby byli v přesile.

V saních vystlaných kožešinami cestovala urozená paní Diana se svou postarší společnicí Gertrudou, mladičkou komornou Rosie a s důstojně vyhlížejícím advokátem Václavem Lešickým, který býval dlouhá léta společníkem a sekretáriem jejího zemřelého muže Viléma. Všechny tři ženy byly rodilé Francouzky, advokát pocházel z Čech. Ne přímo ze zdejšího kraje, přesto okolí dobře znal, neboť kdysi býval hostem Vilémova otce. Kdysi…

Teď se s nostalgií rozhlížel po krajině pokryté neporušenou vrstvou čerstvého sněhu a cítil jen smutek. Kdysi… Zdálo se to tak dávno, jako by to bylo v jiném životě.

V mnohem šťastnějším životě, který skončil oním proklatým rozhodnutím odjet bojovat do Francie. Splnit čestný závazek hugenotskému králi Jindřichovi Čtvrtému. Čestný závazek v nečestných a mizerných časech. Věčná škoda toho veselého, trochu divokého, ale velmi odvážného muže. Škoda mladého života zmařeného ve válce, která ani nebyla jeho…

Kradmo pohlédl do tváře mladé ženy sedící naproti. Kdo ví, jestli ona po něm teskní tak silně jako on, který mu byl průvodcem už od dětských let. Který k němu choval otcovské city, přestože byl jen vzdáleným příbuzným ze zchudlé větve starého rodu. Ani jeho vlastní otec Viléma tolik nemiloval, tím si byl odjakživa jist. A ona? Urozená paní Diana de Cordeil, Vilémova manželka. Manželka pouhých pár měsíců…

Zpočátku mu připadala chladná, protože nedávala najevo city, zůstávala uzavřená do sebe, jako by na svět shlížela z výšky, kam ostatní smrtelníci nemají přístup. Ale to jí křivdil, protože se prvně setkali až na Vilémově pohřbu. Předtím neměl přežitost. Připravoval sice smlouvy, v nichž hrála hlavní roli, ale o ní samotné jen slýchával. Nadšená slova od Viléma a chladné kalkulace od jejího otce a staršího bratra. Pro ně byla jen zbožím, které je nutné dobře zpeněžit. Mladá francouzská hraběnka, která se musela narychlo provdat za bohatého cizince z Čech. Údajně bohatého…

Byl si jist, že nad rakví neplakala. Tvář, nebo alespoň to, co z ní mohl zahlédnout pod černým závojem, měla bledou, ale suchou. Žádné slzy. Ale kdo ví, možná je všechny vyplakala předtím. Někteří lidé to tak mají. Nedokáží dávat svůj smutek najevo veřejně a pláč ukrývají do soukromí. To obě její společnice, mladá i stará, měly slzy na krajíčku při každé příležitosti. Jako najaté plačky.

Uvědomil si, že na ně v zamyšlení civí, což mohlo být vykládáno jako neslušnost, a raději odvrátil hlavu.

Rychle se stmívalo. Olověné nebe, z něhož celý den nepronikl k zemi jediný sluneční paprsek, se proměnilo v dusivou peřinu, která zalehla kraj. Z vysokých holých stromů na úpatí svahu se vzneslo hejno krkavců. Ostrým křikem si stěžovali na vyrušení. Znělo to zlověstně.

„To je špatné znamení,“ řekla společnice Gertruda sedící vpravo po směru jízdy. Z hlasu jí zazněla bázeň.

„Jako první přivítání v novém domově to znamená nepříjemnosti a smutek. Vždyť jsem to říkala, že tahle odlehlá končina nám nepřinese nic dobrého. Měli jsme zůstat v Praze a…“

„Tak už toho nech,“ okřikla ji Diana, která měla za poslední dny lamentací a neustálých stížností na barbarskou zemi víc než dost.

„Tohle je asi stejně odlehlá končina jako francouzský venkov, a ty s tím rychle přestaň, nebo proti sobě popudíš všechny zdejší lidi. On nikdo neslyší rád, když cizinec pomlouvá jeho rodný kraj.“

Očima přitom přejela po muži sedícím naproti.

„Neurazil jsem se,“ ujistil ji. „Chápu, že pro lidi z jihu je náš kraj trochu drsný. Sněhu je tady pod horami rozhodně víc než v Praze. Ale už brzo budeme u cíle. Čeká nás teplý krb, pořádné jídlo a měkké lože.“

„Už ho taky potřebujeme jako sůl,“ brblala společnice. „Vždyť je to nerozum cestovat takovou dobu bez přestávky a…“

„Gertrudo!“

Brblání zmlklo. Zato zezadu od nákladních saní, na nichž byl uložen veškerý majetek mladé Francouzky, se ozvaly poplašené výkřiky.

„Nákladní saně uvázly,“ řekl advokát, který měl ze svého místa nejlepší výhled. „Podle toho, co slyším, nejspíš něco prasklo a ulomilo se.“

Chvíli naslouchal s hlavou nakloněnou dopředu.

„Ano, je to tak. Saně jsou nepojízdné. Máme smůlu. Za světla už nejspíš nedojedeme.“

Podíval se na paní, ale ta jen odevzdaně mávla rukou a zavřela oči. Najednou působila velmi unaveně. Tváře zčervenalé mrazem pobledly, kolem úst ležel trpký stín. V tu chvíli vypadala mnohem starší, než ve skutečnosti byla. Starší a unavená k smrti. Nezdálo se, že by chtěla rozhodovat o další cestě, a tak vzal advokát odpovědnost na sebe.

„My pojedeme dál,“ oznámil hejtmanovi. „Vezmu si jen dva muže, pokud si dobře pamatuji, první chalupy musí být hned za zátočinou. Vy s ostatními zůstanete u saní a pokusíte se je opravit. Pošlu vám z vesnice lidi na pomoc. Nezapomeňte, že za majetek naší paní osobně ručíte.“

Hejtmanovi se v očích objevil záblesk vzdoru, nebyl zvyklý přijímat rozkazy od advokátů, užuž se zdálo, že se ostře ohradí, ale nakonec si to rozmyslel a jen nepatrně pokynul hlavou na souhlas.

„Jedeme dál,“ křikl Václav Lešický na kočího a saně se opět pohnuly. Unavená cestující ani neotevřela oči.

Když se saně přehouply přes mělkou terénní vlnu a v dálce se objevilo několik nepatrných blikajících světélek, položila jí Gertruda ruku na rameno a tiše řekla:

„Zřejmě jsme u cíle.“

Vyčerpaná paní se posadila a rozhlédla. Krajinu už dostihla noc a světélka na obzoru působila jako maják uprostřed moře. Okamžitě jí to připomnělo kraj jejího dětství a hrdlo se jí sevřelo potlačovanými vzlyky. Teď skutečně plakat nemůže! Ne před cizími lidmi, jejichž řeči nerozumí a pro které bude jen cizinkou. Vetřelcem. Věděla, že se nesmí poddat únavě a musí sebrat veškeré síly, aby vstup do nové životní etapy nepokazila. Vždyť na prvním dojmu leckdy závisí celý další osud.

„Ještě nejsme u cíle,“ řekl advokát omluvně. „Jsme teprve před vesnicí, jednou z těch sedmi, které patří ke zdejšímu panství.“

Terén se v tom okamžiku začal svažovat a světélka lidských obydlí zmizela, jako když je sfoukne.

Advokát zachytil Dianin polekaný pohled a rychle dodal: „Ale tahle vesnice leží už přímo pod hradem. Ještě jedno stoupání a jsme tam. Nemusíš mít obavy, paní, je to už skutečně blízko a…“

Nestačil ani dokončit větu, když se zleva ozvalo táhlé zavytí a hned po něm další. A pak ještě jedno – zezadu.

Všem bez rozdílu přeběhl po zádech mráz. Vlci! To, že se vlčí smečka odvážila do bezprostřední blízkosti vesnice ještě za šera, znamenalo, že zvířata jsou vyhladovělá a tudíž nebezpečnější, než bývá zvykem.

Paní rázem zahnala únavu a posadila se zpříma. Její společnice a komorná se křižovaly a roztřesenými hlasy drmolily modlitby. Ji napadlo jen to, že je skoro směšné přestát dlouhou a namáhavou cestu z Francie do Čech a pak se nechat roztrhat vlčí smečkou téměř na prahu nového domova, který jí měl poskytnout bezpečí.

„Popožeň koně!“ křikl advokát na kočího. „Jeď! Přidej!“

„Pane, koně jsou už unavení, sníh je tu hlubší než dole v údolí,“ odvážil se namítnout kočí. „Tahle cesta je zavátá, vypadá to, že po ní dlouho nikdo nejel. Koně se boří.“

„Na to jsem se tě neptal, jeď!“

Vlčí vytí se teď ozvalo i zprava. Advokát zahlédl několik velkých černých stínů. Pohybovaly se tak rychle, jako by nad závějemi letěly.

Neměl jsem nechávat většinu mužů u nákladních saní, blesklo mu hlavou. K čemu bude zachráněný majetek, když jeho majitelka zemře? Rázně tu myšlenku zahnal, přesto kdesi hluboko v mozku slyšel pichlavý hlásek, který ho znepokojoval celou cestu: Tím by ses tady v Čechách třeba zavděčil nejlépe!

„Přidej!“ křikl znovu, aby ten neodbytný hlas přehlušil.

Dokud budu žít, tak jí se nic nestane, opakoval si v duchu zarputile. Ať se to někomu líbí nebo ne! Přísahal jsem Vilémovi, že ji budu chránit až do poslední kapky krve. A to taky udělám! Proti vlkům, a když to bude nutné, tak i proti lidem! Nahmatal dýku, kterou měl pro všechny případy zastrčenou mezi opěradlem saní a postranicí, aby ji mohl snadno vytáhnout a použít. Koně se namáhavě prodírali sněhem do táhlého kopce. V létě by ho zdolali bez potíží, teď se vydávali z posledních sil.

Nestihneme to, říkala si Diana v duchu a samotnou ji překvapilo, že necítí strach. Jako by zamrzla v čase. Necítila nic, jen mírné překvapení, že to přišlo tak rychle a tak hloupě…

Advokát zaklel. „Kde k čertu jsou ti chlapi? Přece to vytí museli slyšet! Nejsme od nákladních saní zase tak daleko!“

Natahoval krk, aby lépe viděl dozadu, ale zšeřelá pláň za nimi zůstávala prázdná.

Společnice Gertruda v tom okamžiku ukázala dopředu a vzrušeně vykřikla: „Tam, podívejte se. Tam!“

Otočil se. Před nimi na vrcholu stoupání se objevilo několik světel. Plula ve vzduchu nad zasněženou krajinou jako přelud.

Trvalo to však jen okamžik, vzápětí se nad vrcholem objevili jezdci. Napočítal jich šest a všichni drželi v rukou pochodně. K saním se donesl křik, který měl vyplašit šelmy. Zabralo to. Přibližující se stíny okamžitě změnily směr a v příštím okamžiku se rozplynuly ve tmě.

Jezdci s pochodněmi během chvilky dorazili k saním. Advokát očekával v jejich čele hradního pána, ale ke svému překvapení spatřil pánova bratrance Jošta z Jedlové. Tváře ostatních mužů mu byly zcela neznámé.

„Přijeli jste právě včas,“ řekl s ulehčením. „Díky. Ještěže vás Jan poslal. Měli jsme namále.“

„O čem to mluvíš, pane?“ zeptal se Jošt překvapeně.

„Proč by nás měl posílat Jan? Jedeme právě k němu, ještě ani neví, že přijíždíme.“

„Ale o nás by vědět měl,“ řekl advokát suše. „Posílal jsem z Prahy list, že v tomto čase dorazíme. Vlastně jsem očekával, že nám vyšle naproti své muže jako doprovod. Naši ozbrojenci slouží panu z Otradovic a doprovázejí nás už z Prahy. Tam jsme cestovali pod ochranou francouzského poselstva, které ovšem zůstalo u pražského dvora.“

„Pan z Otradovic vám zapůjčil zbrojní průvod?“ podivil se Jošt. „To musí být vaše mise skutečně důležitá.“

Zvedl pochodeň, aby zjistil, kdo sedí v saních.

„Ženy?“ zeptal se udiveně, když spatřil tři bílé obličeje. „Bože můj, samé ženy!“

„To je tvá nová příbuzná, pane Jošte. Vilémova vdova, urozená paní Diana de Cordeil.“

Paní při vyslovení svého jména lehce sklonila hlavu. Překvapenému Joštovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval a úklonu opětoval.

„Neměl jsem ani tušení,“ řekl pomalu. „Ale tím více mě těší, že jsem mohl vznešené paní poskytnout tu nepatrnou službu. Ještěže vás jeden z mých mužů spatřil těsně předtím, než jsme zahnuli na most.“

Znovu se uklonil směrem k saním. „Bohu díky za tu šťastnou náhodu.“

Paní úklonu opětovala, ale neřekla nic, neboť muži spolu mluvili česky a ona jim stěží rozuměla. Z rodné řeči svého manžela stačila pochytit jen málo, většinou spolu mluvili francouzsky, občas – to záleželo na společnosti – německy nebo italsky. Někdy ji – spíš pro pobavení – učil česky, ale osud jim nedopřál dost času na to, aby řeč skutečně ovládla.

„Nebylo rozumné, že jste si vybrali tuto cestu,“ otočil se Jošt k advokátovi. „Od velkého požáru kláštera v Lažanech se už nepoužívá. S klášterem měla polovina kraje čilé obchodní styky, při obchodování jde i vyznání stranou. Pro nejrůznější medicíny jezdili do kláštera i vyznavači Kalvína či Jednoty bratrské. Určitě si vzpomínáš, že tamější jeptišky byly proslulé svým léčitelským uměním. Po požáru to všechno skončilo. Zbyly jen rozvaliny a nejspíš to tak zůstane. V dnešní době nebude římská církev určitě spěchat, aby klášter obnovila. Alespoň ne v tomto kraji. Řádové sestry prý odešly do Hradce, některé až do Vratislavi nebo Krakova. Na hrad se teď jezdí směrem od Jelení, kde nechal Jan vybudovat přes oba příkopy nový kamenný most. Vede přímo k bráně. Starý vstup dal zazdít.“

„Řadu let jsem tu nebyl,“ připomněl advokát. „O požáru kláštera a novém mostu proto nemám ani tušení. Za časů, které pamatuji, se používala pouze tato cesta. Jinou neznám, což Jan nepochybně ví!“

Jošt jen pokrčil rameny.

„Bude mi ctí poskytnout urozené paní svůj skromný doprovod,“ řekl galantně.

Za ohybem cesty se objevily opravené nákladní saně provázené stráží. Advokát měl na jazyku ostrou výtku, neboť nemohl ozbrojencům zapomenout, že jim v těžké chvíli nepřišli na pomoc. Vlčí vytí museli přece ze svého místa slyšet. Nakonec se to rozhodl přejít. Teď bylo nejdůležitější dostat dámu s doprovodem bezpečně na hrad. S padající tmou se výrazně ochladilo, mráz štípal do tváří a dech se při každém slově měnil v jinovatku.

„K nové hradní cestě nás čeká prudké stoupání,“ pronesl Jošt směrem k Dianě. „Vaši koně ho nejspíš už nezvládnou. Se saněmi rozhodně ne. Jediný způsob, jak se dostat na hrad, je jízda koňmo. Pokud budeš, paní, souhlasit a použiješ mého koně, budu si to pokládat za čest.“

Nerozuměla mu a tázavě se podívala na advokáta, který jí přeložil nabídku do francouzštiny.

„Neuvědomil jsem si, že nemluvíš česky, paní Diano,“ řekl Jošt omluvně. „Moje francouzština je bohužel tak ubohá, že se jen stěží odvažuji urážet jí tvůj sluch.“

„Urozená dáma mluví německy a italsky,“ poznamenal advokát, který právě vystoupil ze saní a snažil se rozhýbat ztuhlé nohy.

Jošt svou nabídku zopakoval v němčině a paní bez zaváhání přijala. Byla už tak prochladlá, že by vzala za vděk i doprovodem samotného čerta, jen kdyby ji konečně dopravil do tepla.

Jeden z mužů jí pomohl nahoru na koňský hřbet. Seděla vepředu před Joštem v silně nepohodlné pozici, ale musela to vydržet. Všechno bylo lepší než mrznout v podhradí.

Společnice Gertruda a komorná Rosie cestovaly stejným způsobem na koních Joštova doprovodu. Tentokrát si ani ony nepostěžovaly jediným slůvkem.

Advokát nařídil, aby saně dopravili bezpečně do vsi. Až si koně odpočinou, mohou pokračovat nahoru na hrad. Předpokládal, že to nebude dříve než ráno. Za jiných okolností by cítil povinnost zůstat ve vsi a střežit majetek Vilémovy choti, ale to v dané situaci nepřicházelo v úvahu.

Když Diana viděla, že váhá, rychlou francouzštinou na něho vychrlila, ať ho ani nenapadne přemýšlet o tom, že by ji teď opustil. Bez jeho doprovodu mezi cizí lidi nevstoupí.

Přijal koně jednoho z Joštových mužů a vyrazil na konci skupinky vzhůru do kopce.

Cesta skutečně nebyla dlouhá. Koně v půlkruhu obešli příkrý svah a mnohem schůdnější cestou dosáhli vrcholu.

Když pod kopyty konečně zaduněla dlažba, zvedla Diana hlavu. Tak tohle byl Hiršberk, Vilémův rodný dům, hlavní sídlo rodu. Jméno, jak jí vysvětlil Vilém, vzniklo zkomolením původního německého názvu Hürschberg (Jelení hora) už v průběhu minulého století.1 V duchu si říkala, že nazývat ten kopec horou je značně nadnesené. Byl to opravdu jen kopec nebo spíš vršek. Jenže jméno Jelení vršek by zřejmě neznělo tak vznešeně jako hora. Povzdechla si.

Temná masa hradu tyčící se proti zimnímu nebi v ní nevyvolala žádné nadšení. Jen tíseň. Zubaté cimbuří vypadalo jako tlama velkého hladového psa a netknutý, vysoko navátý sníh ležící na zdech a střechách prohluboval pocit, že se opravdu ocitla na konci světa.

Klenutý prostor brány osvětlovala jedna jediná louč. Ozvěna stonásobně vrátila dusot kopyt a hned nato zaznělo rázné bušení.

„Hej, otevřete, přijíždí pan Jošt z Jedlové,“ zahalekal jeden z mužů doprovodu.

„Nikoho nečekáme,“ odpověděl nerudný hlas zpoza dubových vrat. „A ty rozhodně nejsi pan Jošt! Ten před třemi dny odjel do Semil. Ať jsi, kdo jsi, táhni pryč, než na tebe začneme střílet.“

Jošt popojel, aby se dostal blíž ke světlu louče.

„Jestli tu bránu hned neotevřeš, slibuji, že tě vlastnoručně stáhnu z kůže a tu přibiju tady nad vchodem!“

Ta slova zřejmě stačila.

„Promiň, pane,“ ozval se zpoza brány mnohem uctivější hlas následovaný skřípěním odsouvané závory. K Dianinu překvapení se brána neotevřela celá, ale jen její malá část. Vzniklou brankou se dalo buď projít pěšky, nebo projet koňmo s hodně skloněnou hlavou.

Byla tak prochladlá, že si nedokázala představit, že by měla sesednout a dál pokračovat po svých. Hrad vypadal rozlehle, kdo ví, jak daleko je od brány k obytným budovám.

Její průvodce naštěstí zvolil druhou možnost. Německy ji požádal, aby sehnula hlavu a sám se naklonil tak, že ji doslova přitiskl na koňský krk. Vzápětí projeli brankou. Koňská kopyta zabušila už ne do dlažby, ale do tvrdého dřeva, a ozvěna dunivý zvuk mnohonásobně vrátila. Diana si uvědomila, že se ocitli v jakémsi tunelu a podlaha, po které jedou, je ve skutečnosti spuštěný padací most. V čase nebezpečí se dal snadno zvednout a zvenku nic nenasvědčovalo tomu, že má hrad tak dobře jištěný vstup. Pro případné útočníky to muselo být velké překvapení. Navíc úzkým tunelem mohli projet nanejvýš dva jezdci naráz, což dávalo obráncům značnou výhodu. Uvědomila si, že navzdory únavě vnímá všechny detaily zcela přirozeně. Fakt, že nebyla válečníkem, ale pouhou ženou, na tom nic neměnil. Žila tak dlouho v neklidných či přímo válečných časech, že jí otázka bezpečnosti přešla do krve stejně jako mužům. Zcela shodně by okolí vnímal její otec nebo bratři.

Stačilo, aby o ně jen zavadila myšlenkou, a srdcem jí projela ostrá bolest. Ztratila je všechny. Otce, bratry i manžela. Všechny mužské ochránce, kteří by jí za normálních podmínek poskytli útočiště. I proto se ocitla v této bohem zapomenuté končině…

Prudce zatřásla hlavou, aby potlačila slzy. Začala se zvedat, ale její průvodce ji rychle přitlačil zpátky.

„Ještě jedna brána,“ křikl na ni česky, ale přesto mu rozuměla, neboť vzápětí projeli pod nízkým klenutým obloukem a ohlušující ozvěna kopyt umlkla jako uťatá.

Zvedla hlavu. Cesta lehce stoupala od velké vstupní brány k mnohem menší bráně vnitřní. Vedla přes malé, zcela prázdné, ale hustě zasněžené nádvoří, které se nikdo nenamáhal zamést. Ve vysoko navátém sněhu čeleď jen proházela úzký průchod, jímž sotva projel jezdec na koni. Malé nádvoří lemovaly překvapivě vysoké zdi nesoucí stopy čerstvých oprav. Mnohem světlejší kámen dokazoval, že byly v poslední době zvýšeny o dobrý metr a na některých místech zesíleny. Nad menší vnitřní bránou prosvítala řada úzkých oken nebo spíš střílen, které rovněž nesly stopy nedávných úprav. Jejich nové zešikmení mělo poskytovat obráncům lepší ochranu před střelbou zvenčí, zatímco oni mohli pálit bez většího omezení. Všechny ty úpravy prozrazovaly, že časy jsou tady podobně nebezpečné jako doma ve Francii.

V prostorách nad bránou zřejmě sídlila posádka, neboť Diana si všimla několika vousatých tváří sledujících ze střílen její příjezd.

Dva ozbrojenci hlídali dolní bránu, dva další, kteří střežili tu vnitřní, ji teď před návštěvníky otevřeli dokořán.

Dianě se naskytl pohled na rozlehlé nádvoří osvětlené mnoha loučemi. Jaký to rozdíl po strohém vstupním prostranství, které, možná úmyslně, působilo opuštěně a prázdně. Tady pulsoval život. Nádvoří ohraničovaly dva protilehlé dvoupodlažní paláce ze světlého kamene a řada menších hospodářských budov. Osvětlená okna pravého, mnohem zdobnějšího a zcela určitě i novějšího paláce dokazovala, že právě tady žije panstvo. V paláci nalevo blikalo jen několik malých světélek v přízemí, zbytek vypadal opuštěně.

Nečekaný příjezd velkého množství lidí vyvolal v hradní domácnosti rozruch. Dveře se otvíraly, na zasněžené nádvoří, v němž se černaly jen čistě umetené cestičky mezi jednotlivými budovami, vybíhalo služebnictvo, na strmé venkovní schodiště před strážnicí vyšli ozbrojenci. Zmatek ještě znásobili štěkající psi, kteří se vynořili bůhvíodkud, a teď se s evidentním nadšením pletli všem pod nohy.

Tak vstoupila na půdu svého nového domova urozená paní Diana de Cordeil, vdova po jednom z majitelů panství. Vstoupila tak, jak si to ani v nejhorším snu nepředstavovala: Bez důstojnosti odpovídající jejímu postavení, promrzlá a napůl zhroucená v nepohodlné poloze na hřbetě cizího koně. Bez možnosti se učesat, umýt si tvář a převléknout se do čistých šatů. Bez jediného zavazadla, bez šperků a ozdob jako žebračka. Cizinka ve světě lidí, kterým nerozuměla ani slovo a kteří nerozuměli jí.

Ještě než koně dojeli před osvětlené schodiště nového paláce, objevil se na něm rozzlobený mladý muž v rozepnutém černém kabátci, který si teď ve spěchu dopínal. Působil rozcuchaně a neupraveně, přesto stačilo, aby jen lehce pozdvihl hlas a všeobecný chaos okamžitě ustal. Dokonce i povykující psi se stáhli a po tichém hvizdu jednoho ze sluhů zmizeli v čeledníku. Na nádvoří zavládlo ticho.

Tak to musí být on, říkala si vyčerpaná Diana v duchu. Vilémův bratr Jan a řízením osudu můj nejbližší příbuzný a ochránce.

Její průvodce Jošt seskočil z koně a se širokým úsměvem pomohl dolů i jí. Lehce ji přidržel, když viděl, že se únavou sotva drží na nohou.

Poslední úsek jejího putování byl náročný, cesta na koňském hřbetě bez ochrany kožešinových přikrývek ji připravila o zbytek sil. Promrzlé nohy znecitlivěly a odmítaly ji nést. Únava a chlad otupily smysly, ale neodstranily znepokojující pocit, že všechno je jinak, než by mělo být. Necítila žádné uspokojení, že dorazila do cíle. Že je zase mezi lidmi, daleko od lapků a vlčích smeček, v novém domově, který jí měl poskytnout teplo a bezpečí.

Prvním šokem bylo už to, že Jan vůbec neodpovídal jejím představám. Vilém bratra vždycky líčil jako domácký typ, který raději počítá peníze, než táhne do války. Jeho portrét s sebou pochopitelně neměl, a tak si mladá manželka představovala měkkého, dobráckého muže středního věku. S usedlým bříškem a krátkozrakýma očima. Znala takové úřednické typy, neboť muži podobného vzhledu žili při každé šlechtické domácnosti i u královských dvorů. Nevýrazní, ale spolehliví, vždycky stojící ve stínu těch, kteří raději svírali v ruce meč než knihu. Uhlazení…

Janův bratr však její představě vůbec neodpovídal. Postavou i rychlými pohyby se podobal štíhlému, svižnému Vilémovi. To však byl jen vnější znak. Vzápětí Diana zažila další šok, když mladý muž otevřel ústa a promluvil ostrým, zvýšeným hlasem, který nikoho nenechal na pochybách, co si o nově příchozích myslí. Později si nechala jeho slova od silně se zdráhajícího advokáta přeložit.

„Opakovaně jsem ti říkal, abys mi sem ty harapanny nevozil!“ houkl hradní pán na Jošta. „Koukej tu poběhlici zase vysadit zpátky na koně a zmizet s ní z mého domu!“

Kapitola 2 

Diana si později nedokázala vybavit, jak se dostala do komnaty s praskajícím krbem, nahřátými kožešinami a pobíhajícími služkami. Pamatovala si jen, že se probrala z mdloby, když jí cizí, mateřsky vyhlížející služebná pálenkou třela zmrzlé nohy a ruce. Další ženy se stejně staraly o Gertrudu a Rosii. V místnosti bylo teplo, které působilo blahodárně.

„Kde to jsem?“ optala se sotva slyšitelně.

Gertruda ji přesto zaslechla, odstrčila služky, které jí třely studené nohy, a dokulhala až k ní.

„Jsme v paláci, paní Diano. Když ses skácela k zemi, všichni se vyděsili, dokonce i ten hrozný člověk přestal nadávat. Tvůj průvodce s advokátem tě vnesli dovnitř, advokát pak měl dlouhý a ostrý rozhovor s tím…“

V rozhořčení marně hledala slova, a tak nakonec pokrčila rameny a s despektem dodala: „S hradním pánem. Mluvili tou zdejší hatmatilkou, takže jsem jim nerozuměla ani slovo, ale asi to moc příjemná rozprava nebyla.“

Trochu ztišila hlas, i když bylo nepravděpodobné, že by jí zdejší služebnictvo rozumělo. „Opravdu je ten hrozný člověk bratrem našeho pana Viléma?“

Diana potlačila slzy, které se jí draly do očí. „Zřejmě ano. Nikdo jiný to být nemůže.“

Opřela se o Gertrudu a s viditelnou námahou se posadila. Ruce i nohy se jí třásly slabostí a hlava se točila tak silně, že se jí zvedal žaludek, jako by plula po rozbouřené hladině.

„Můj bože, co si tu jen počneme?“ splynulo jí ze rtů. Znělo to tak zoufale, že si Gertruda položila ruku na hrdlo, jako by nemohla dýchat, a pak se k Dianinu zděšení rozplakala. Co si mladá paní pamatovala, nikdy Gertrudu neviděla tak zoufale naříkat. Ani na Vilémově pohřbu ne. Při obřadu se z Gertrudina pohledu prostě plakat slušelo, ať už byly slzy skutečné nebo ne. Teď to znělo jinak. Upřímně a nefalšovaně, neboť teď byl pláč výrazem bezradnosti a neskrývaného strachu z budoucnosti.

Po celou cestu do nového domova se Gertruda tvářila povýšeně, neboť si zřejmě umínila, že zdejším lidem ukáže, jak se chová skutečná francouzská dáma. Dianě to přišlo sice směšné, ale zcela nepodstatné, a tak do její hry nezasahovala. Ona sama si na urozenou dámu hrát nemusela, protože se na rozdíl od Gertrudy narodila do rodiny hraběte a dlouhý seznam jeho urozených předků jí otvíral dveře i na královský dvůr. A to nejen ve Francii. Gertruda byla jen vdovou po nevýznamném baronovi ze zchudlé větve vzdáleného příbuzenstva. Protože jí po manželovi nezůstalo žádné jmění, musela se, tak jako mnohé na jejím místě, spokojit s rolí společnice. I toto skromné postavení bylo však v dnešní době považováno za výhru, neboť dlouhými válkami chudly i ty nejstarší rody, které patřívaly k výkvětu království. Dianina rodina byla postižena stejně, vystrojit vlastní vojáky byla drahá záležitost a královská pokladna štědrostí právě neoplývala. Ostatně i její prameny byly už dávno vyschlé. Panstvo spoléhalo na podíl z kořisti, včetně výkupného za urozené zajatce, ale to byla velmi nejistá záležitost.

Vítězných bitev se nedostávalo a kořist byla ubohá. Gertruda předpokládala, že ve vzdálené barbarské zemi, jak hanlivě nazývala Čechy, nikdo netuší, jak špatně na tom jsou, a rozhodla se ve hře na vznešenou dámu pokračovat. Diana se nenamáhala ji upozornit, že kdyby na tom byly finančně dobře, nemusely by se kodrcat přes půl Evropy a hledat nový domov u oněch opovrhovaných barbarů. Za sebe vůbec nepochybovala, že to ti „barbaři“ moc dobře vědí.

Po Vilémově smrti probíhala mezi advokátem Václavem Lešickým a jejími vzdálenými příbuznými ve Francii čilá korespondence. Výsledkem bylo rozhodnutí, že se o ni má postarat Vilémova rodina v Čechách, neboť ve Francii už nikdo z přímých příbuzných nežije. Roli hrála i silně ožehavá otázka finančního zabezpečení, ukázalo se, že otcovy válečné výlohy byly ještě vyšší, než jí a možná i bratrům přiznával. Namísto hotovosti jí zanechal jen dluhy. Vilémův advokát Václav Lešický se hodně snažil, aby z jejího majetku alespoň něco zachránil, ale výsledky byly nevalné. Na vyrovnání dluhů padla většina statků, kam by se za určitých podmínek mohla uchýlit a z jejichž výnosů alespoň přežít do doby, než jí Vilémova rodina vyplatí dědictví po manželovi. Podmínky by to byly velice skromné, jak jí neustále zdůrazňoval advokát. Velice skromné! Přesto souhlasila, neboť se jen těžko smiřovala s představou, že by musela, byť dočasně, přežívat z milosti příbuzných, které ani neznala, a o nichž věděla, že jimi otec a bratři pohrdali. Ale nakonec jí nezůstalo ani to. Mlhavá naděje se rozplynula, když Lešický zjistil, že otec těsně před smrtí většinu těchto nemovitostí prodal a na zbytek vystavil dlužní úpisy. Příbuzní neustále zdůrazňovali, že morální povinnost postarat se o vdovu přísluší především rodině jejího manžela. Bohatého manžela, jak nikdy neopomněli dodat. O tom, kde leží země Koruny české a jak daleko bude muset vdova odcestovat, měli jen velmi povrchní představu. Jejich zeměpisné znalosti byly (stejně jako u většiny jejich vrstevníků) zcela mizivé. Sama Diana na tom ještě nedávno byla stejně. Informace o Čechách získala až od advokáta Lešického, protože Vilém jí toho o rodné zemi mnoho neřekl. Většinou jí vyprávěl zábavné historky ze svých cest po světě. Domů se ve vzpomínkách vracel jen málokdy. Věděla pouze to, že z jeho sourozenců se dospělosti dožily dvě sestry a starší bratr Jan. Sestry se provdaly ještě před otcovou smrtí a Jan se stal hlavou rodiny. Vilém o bratrovi mluvíval s láskyplnou bratrskou shovívavostí, občas žertoval, že by byl lepším kupcem než rytířem, neboť Jan se dobře vyznal i ve složitých majetkových a obchodních záležitostech. Ve Vilémových slovech však nebyl žádný výsměch, jen láska ke staršímu sourozenci. Jan se prý na rozdíl od Viléma už od dětství mnohem lépe cítil v archivech a knihovnách než ve zbrojnicích. Vilém ochotně přiznával, že panství v Čechách prosperuje pouze díky bratrovým obchodním dovednostem. On sám měl neklidnou krev, která ho hnala do světa, a obchodní záležitosti ho zajímaly jen v okamžiku, kdy potřeboval další finance.

Advokát Lešický napsal Janovi dopis, v němž podrobně vylíčil Dianinu situaci a oznámil mu, že ji bude doprovázet do Čech, neboť dal Vilémovi slib, že se o ni za všech okolností postará. Na odpověď čekat nemohl, trvalo řadu týdnů, než listy dorazily tam a zpátky. Na dlouhou cestu se proto vydali hned, dokud jim počasí jakž takž přálo.

Někdy si Diana připadala jako pouhá loutka v rukou jiných. Z poslední rok se její život změnil, letité jistoty padly a změnily se v chaos. Dobře věděla, že vzdor vznešenému jménu na tom není o mnoho lépe než Gertruda. Zchudlá vdova bez prostředků, závislá na rozhodnutí a milosti jiných. Byl mezi nimi jen jediný rozdíl: dědictví po manželovi. To jí dávalo naději stát se paní vlastního osudu. Gertruda takovou šanci nedostala, ona ano. Nebylo nad čím váhat, musela se jí chopit. Ve Francii by ji čekalo jen ponížení a potupné přežívání na místech, kde dříve byla paní. Byla příliš hrdá na to, aby dokázala sdílet Gertrudin osud. Advokát Lešický ji nemusel ani moc pobízet. Rozhodla se rychle a vyrazila do vzdálených Čech.

Teď mechanicky hladila plačící Gertrudu po vlasech a pokoušela se upamatovat, co jí Lešický vyprávěl o Vilémově bratrovi. Uvědomila si, že ho vlastně nikdy pořádně neposlouchala, spokojila se s onou první představou dobráckého, nenápadného sourozence žijícího ve Vilémově stínu. Byla proto připravená chovat se k němu laskavě a s patřičnou dávkou vděčnosti. Chápala, že nejspíš nebude nadšený, ale nikdy ji nenapadlo, že bude tak nepřátelský. Mezi ním a Joštem okamžitě propukla hádka, kterou se advokát Lešický marně snažil urovnat. Oba pánové neustále zvyšovali hlas, jejich řeči sice nerozuměla, ale pochopila, že se týká především jí. Několikrát se oba podívali přímo na ni, ale v tónu jejich hlasu se vůbec nic nezměnilo. Vylekalo ji to, pochopila by chladnou zdvořilost, ale proč ta otevřená nenávist?

Když Jan znovu ukázal směrem k bráně, pochopila, že jí odpírá pohostinství, které by jí ve stejné situaci poskytl v rodné Francii i naprosto cizí člověk. A nejen ve Francii. Během dlouhé cesty nocovali jak v hostincích, tak na různých usedlostech, pevnostech, hradech a tvrzích. A všude se k ní i jejímu doprovodu chovali s vlídnou pohostinností nebo alespoň s nejnutnější zdvořilostí vyhrazenou cizincům. Hrubost, jakou předvedl hradní pán, nezažila nikde.

To byla poslední kapka. Představa, že by měla znovu vsednout na koně a ve tmě a mrazu se trmácet pryč, byla horší než políček do tváře. Koutkem oka zahlédla vyděšené obličeje Gertrudy a komorné Rosie, které dosud nestačily ani sesednout. Cítila, že se jí slabostí začíná točit hlava. Poslední, co zahlédla, byl polekaný výraz advokáta Lešického, který pustil Janovu paži a pospíšil si k ní. Netušila, jestli to stihl, omdlela dřív, než stačila dopadnout na umetené nádvoří.

Teď si ohmatala hlavu, čekala, že najde bouli nebo pořádný šrám, ale žádné zranění neměla. Přesto ji hlava bolela a před očima se stále dělaly mžitky.

„Upadla jsem?“ zeptala se Gertrudy.

„Ne, paní, advokát tě stačil zachytit včas. Však si chudák přitom poranil koleno, když dopadl přímo na dlažbu. Ale tebe naštěstí nepustil.“

„Musím mu poděkovat,“ zamumlala Diana. „Je vždycky tak přátelský a spolehlivý.“

Z úst jí splynul povzdech, když si uvědomila, s kým musí promluvit také. A dřív než s ostatními. Nemohla se tomu vyhnout, ačkoli by si nic nepřála víc.

„Sežeň mi nějaké suché oblečení,“ řekla Gertrudě.

„Něco přiměřeného. A pak vzkaž mému švagrovi, že s ním chci mluvit.“

„Je to rozumné, paní?“ odvážila se zeptat Gertruda.

„Nebylo by vhodnější počkat do rána, až ti bude lépe?“

„Jsou věci, které se odkládat nedají,“ zamumlala Diana. Jak bych mohla ulehnout pod touto střechou, aniž si vyjasním, jak na tom jsem! Ty bys snad dokázala po tom hrozném výstupu usnout?“

„Já bych byla především vděčná bohu za to, že jsme konečně v teple, a důležitá rozhodnutí bych odložila až na ráno. S čistou myslí se všechno urovná mnohem lépe.“

Diana zkusila zavrtět hlavou, ale docílila jen toho, že jí prudká bolest prošlehla mozkem jako blesk a žaludek se povážlivě zhoupl.

„A sežeň mi něco na bolest hlavy.“

Gertruda se ošila. „Všechny naše věci včetně skříňky s léky zůstaly v saních.“

„Tak si vyžádej něco od zdejší čeledi. I v Čechách snad lidi bolí hlava, ne? A Rosie ať najde pana Lešického, chci, aby byl naší rozmluvě přítomen.“

Konečně něco rozumného, pomyslela si Gertruda, která nechápala, co si paní od té kvapné noční rozmluvy slibuje. Na to, že ji tu Vilémův bratr nechce, se nemusela ptát. Ale zásadní rozhodnutí se uprostřed noci nedělají, na to je opravdu vhodnější bílý den. Diana by se spíš měla pokusit něco sníst, služebné právě přinesly občerstvení, sice jen chleba, šunku a sýr, ale po namáhavém dni přišlo vhod cokoli. Jenže Diana tvrdila, že nedokáže nic spolknout, a vypila jen čaj z bylinek pokřtěný jakousi místní pálenkou a medem. Chutnalo to docela dobře, Gertruda cítila, jak se jí do žil rozlévá oheň a hlava je tak lehká, že by se mohla vznášet. A to nevypila odvar nalačno jako její paní.

No, když má pocit, že v tomhle stavu dokáže dělat závažná životní rozhodnutí, pomyslela si Gertruda. Kdo jsem já, abych jí v tom bránila? Ale slovo advokáta Lešického by přece jen mohlo mít větší váhu než moje…

Rozhodla se za ním vypravit sama, věděla, že Rosie má ze zdejších lidí strach a jen těžko by se dokázala domluvit. Znala jen rodnou francouzštinu z jihu, s níž se obtížně domlouvala i v Paříži. Ona sama uměla dost slušně německy a během ošetření, které jí poskytovaly zdejší služky, zjistila, že jim docela dobře rozumí. Proto se teď odhodlaně zahalila do pláště, který jí jedna ze služek přinesla, a v jejím doprovodu se vydala po studených chodbách do útrob kamenného paláce. Brzy zjistila, že měla o svých jazykových znalostech přehnané představy, neboť služebná ji nezavedla k advokátu Lešickému, ale přímo k hradnímu pánovi.

Jan ze Zhoře seděl před sálajícím krbem a hladil po hlavě velkého psa, který se mu opíral mordou o kolena.

Gertruda se okamžitě pokusila vycouvat, ale bylo pozdě.

„Pojď blíž a nepřešlapuj u dveří,“ řekl francouzsky.

Neznělo to jako pozvání, ale jako rozkaz.

„Jak se jmenuješ?“

„Jsem Gertruda Cabussová.“

„Služebná paní Diany?“

Gertruda hrdě zvedla hlavu. „Ne, jsem její společnice,“ řekla důrazně.

Neudělalo to na něj žádný dojem.

„Už je tvá paní v pořádku?“

„To určitě není. Jak by také mohla?“

Mlčel a prohlížel si ji od prošedivělých, mírně zcuchaných vlasů přes vypůjčený plášť, který si pevně tiskla ke kostnatému tělu, až po špičky rovněž vypůjčených domácích bot.

„Nemůže být v pořádku po té hrozné cestě za mrazu a bez odpočinku, potom, co nás honili vlci! A zvlášť poté, co jsme poslední úsek cesty museli bez vhodného oblečení ujet na cizích koních,“ dodala Gertruda rozhořčeně.

„Vypadá to, jako bys mě z něčeho obviňovala.“

Na okamžik zaváhala, ale rozhořčení dosud nevyprchalo, a tak odhodila opatrnost a řekla:

„Arciť. Za to, že nám nikdo nepřijel naproti a neposkytl nám odpovídající doprovod.“

Odstrčil psa a vstal. „Příliš si troufáš, ženo! I na společnici,“ dodal ironicky.

Měla z něj strach, přesto nedokázala mlčet. „Po celé dlouhé cestě se k mé paní nikdo nechoval tak hrubě jako tady! Na místě, které mělo být pro ni druhým domovem.“

Při zmínce o domově povytáhl obočí. „Opravdu si hodně troufáš. Měla by ses omluvit.“

Odhodlaně se nadechla. „Jen pokud to pomůže mé paní.“

Zamračil se „Jsou ve Francii všechny ženy tak hubaté a neuctivé?“

Na to se nedalo odpovědět, a tak řekla jen: „Paní Diana chce s tebou mluvit, pane.“

„Teď hned?“ podivil se.

„Trvala na tom.“

Z jejího tónu vycítil nesouhlas. Zaváhal.

„Mohu vyřídit paní Dianě, že odkládáš rozmluvu na ráno, pane,“ navrhla Gertruda. „Možná by to bylo vhodnější, má paní je skutečně hodně vyčerpaná a…“

„Promluvím si s ní hned,“ přerušil ji a vykročil ke dveřím.

Snažila se ho zdržet. „Musím nejdřív najít pana Lešického.“

„Proč? Nepotřebuji překladatele!“

Gertruda chytila za rukáv služku, která ji doprovázela, a důrazně řekla: „Sežeň pana Lešického, rozumíš? Musíš ho sehnat hned teď! Ať přijde za paní Dianou. Řekni mu, že je to nutné! Rozuměla jsi mi?“

Služebná snaživě kývala hlavou a Gertruda doufala, že jí tentokrát skutečně rozumí. Sama se co nejrychleji vydala za hradním pánem, v žádném případě ho nehodlala nechat s paní Dianou samotného.

Nestačila mu, ztratil se jí v jedné z klenutých chodeb, které se hned za ohybem rozdvojovaly. Osvětlovala je jen jediná lojová svíčka, jaké hořívaly v chudých vesnických domech. Hlasitě proklela tak nepatřičnou šetrnost, ale tím se jí nijak neulevilo.

Chvíli pobíhala po temných chodbách, než našla schodiště, po němž předtím vyšla do patra. Po bolavých nohou sešla dolů, jak nejrychleji dokázala, a bez klepání rozrazila dveře komnaty.

Očekávala vypjatou scénu, ale ke svému překvapení zjistila, že hradní pán stojí hned za dveřmi v rozhovoru s jednou ze starších služebných a Diana spí. Tvář měla silně zarudlou, jako by ji dosud štípal mráz, a Gertruda si pomyslela, že to není dobré znamení. Pospíšila si k lůžku, ale zarazil ji.

„Nech svou paní spát, rozhovor počká do rána.“

Ulevilo se jí, ale než stačila odpovědět, ozvala se z chodby dutá rána následovaná rozčilenými hlasy. Služebná otevřela dveře a Gertruda spatřila advokáta Lešického, který se právě za pomoci dvou sluhů zvedal ze země. Opodál se válela hůl.

„Omlouvám se za způsobený rozruch,“ řekl. „Nejsem zvyklý chodit o berli.“ Ukázal na hůl, kterou právě jeden ze sluhů zvedat.

Jan ze Zhoře se mírně usmál. „Spěchal jsi zbytečně. Tvá chráněnka usnula. Odložíme debatu na ráno.“

„Ne, to není třeba,“ ozvalo se z lůžka a všichni se otočili. Diana de Cordeil s rudými tvářemi a rozcuchanými vlhkými vlasy seděla mezi přikrývkami. „To není třeba,“ opakovala. „Nebudeme nic odkládat. Promluvíme si hned!“

„Také bych se přikláněl k odložení rozhovoru,“ řekl advokát důrazně. „Ty, paní Diano, bys měla odpočívat, tvá nedávná mdloba dokazuje, že zdaleka nejsi v dobrém zdravotním rozpoložení a…“

Netrpělivě přeťala jeho řeč v půli. „Na tohle mé rozpoložení stačí! Nemohu tady ležet a nevědět, co se chystá. Musím mít jistotu!“

Podívala se na Jana ze Zhoře, ale ten neodpověděl, jen nepatrně sklonil hlavu na znamení, že naslouchá.

„Nebudu chodit oklikou, ale přímo. Dal jsi mi, pane, najevo, že si tu mou přítomnost nepřeješ. Mám snad právo vědět, jaký k tomu máš důvod. Jsem manželka tvého bratra, a pokud vím, nikdy jsem ti nezavdala příčinu k nenávisti. Nikdy jsme se nesetkali, a ani kdybys nesouhlasil s volbou svého bratra…“

„V tom se nemýlíš, paní,“ přerušil ji Jan studeně.

„Nesouhlasil jsem. Ale nebylo mi to nic platné. Než můj nesouhlasný list doputoval do Francie, bylo už dávno po oddavkách. Kdyby mi můj mladší bratr chtěl projevit úctu, jak se slušelo, se sňatkem by tak nechvátal!“

Na obličeji advokáta Lešického se při Janových slovech objevil rozhořčený výraz. Chystal se promluvit, ale Jan ho energickým gestem zadržel.

„Chtěli jste mé vyjádření, tak si ho teď vyslechněte! Tak urychlenou svatbu, jakou jste měli vy, nedovoluje žádné náboženství! V žádné zemi! Bez souhlasu rodiny, kterou po otcově smrti zastupuji já. Bez řádné, pečlivě připravené svatební smlouvy, k níž se vyjádří obě,“ zdůraznil, „obě strany! Tak jako jste se vzali vy, se berou jen žebráci! I obyčejní chalupníci na to potřebují delší čas!“

Rozhořčený advokát se znovu chystal promluvit, ale byl umlčen stejně jako poprvé.

„Napsal jsem bratrovi další dva listy,“ pokračoval Jan a nespouštěl oči z Dianiny zarudlé tváře. „Ani na jeden mi neodpověděl. Namísto toho přišla tvoje žádost,“ obrátil se na Lešického, „o další půjčku. Věřím, že Vilém po tom všem neměl sám dost odvahy, ale nechápu, kde jsi ty, Václave, vzal tolik drzosti, žes mě dokázal požádat o dalších osm tisíc tolarů! Možná ti to připadalo jako nepatrná částka, vlastně se ani nedivím, vždyť po sumě, kterou jsem Vilémovi už vyplatil, se vám to muselo jevit jako drobné.“

Sarkasticky se ušklíbl. „Ale ujišťuji tě, že pro lidi, kteří peníze nezískávají ve válečných šarvátkách, ale starým, nudným, leč jistým způsobem, na ní nic nepatrného není! Já si prostě další výdaj na dobrodružné tažení po boku francouzského krále Jindřicha už nemohu dovolit!“

„Takhle to přece vůbec není,“ pokusil se ho uklidnit Lešický mírným hlasem. „Jak jsem v listě zdůraznil, byla to jen půjčka před rozhodnou bitvou a z kořisti…“

„Václave, my dva si přece nemusíme nic nalhávat. Žádná kořist, na niž tak spekulujete, nebude! Francouzský král se snaží rozhodné bitvě vyhnout a tažení úmyslně prodlužuje. Ze strategického hlediska je to možná rozumné, ale pokladny jeho přívrženců i jeho samého tím chudnou. Nemysli si, že to nevím! Nebyli jste s Vilémem jediní, kdo mi psal listy z ležení. Tohle tažení krále Jindřicha provází hlad a jeho astronomické dluhy stále rostou. Paříž mu brány neotevře a vítězství nad katolickou ligou je v nedohlednu. Dokonce se říká, že Jindřich otálí jen proto, aby se s ligou mohl dohodnout. Po tom všem!“

Zavrtěl hlavou, jako by nemohl uvěřit vlastním slovům. „Někteří jsou toho názoru, že dokonce zvažuje konvertování, což by mu konečně brány Paříže otevřelo.“

„To neudělá,“ řekl advokát, ale neznělo to příliš jistě. Jan pokývl hlavou.

„Už to přece kdysi udělal. A teď mu nejspíš nic jiného také nezbude. Nové spojence nezíská a bez vlády nad hlavním městem je každý král jen figurkou bez skutečné moci.“ Proč mluví právě teď o politice, říkala si v duchu Diana a cítila, jak jí hlava třeští novým náporem bolesti. Na prsou ji pálilo a mžitky před očima byly stále ostřejší. Pohlédla na Gertrudu, která měla sehnat něco na bolest hlavy, ale zřejmě na to zapomněla. Stála těsně za hovořícími muži a lapala každé jejich slovo. Zůstali u francouzštiny, takže jim obě rozuměly.

Jan si možná uvědomil, že se rozhovor ubírá nežádoucím směrem a otočil se zpět k Dianě.

„Ale abychom se vrátili k tobě, paní. Vůbec jsem nepochopil, proč ses vydala, navíc v tomto nevlídném čase, k nám do Čech. Doma by ti bylo za všech okolností lépe než v cizí zemi.“

„Nevím, proč ji tím trýzníš,“ řekl Lešický dřív, než stačila Diana odpovědět. „Poslal jsem ti list, kde jsem obšírně vysvětlil celou situaci. Po Vilémově smrti zůstala bez prostředků.“

Janova tvář ztvrdla. „To nechápu! Smlouva, kterou jsi sám pomáhal sestavit, jí osobním přípisem zaručovala návratnost věna.“

Lešický rozhodil rukama. „Vilém je půjčil jejímu otci k vydržování jeho pluku. Spotřeboval je do posledního groše. Nic nezůstalo.“

„Ale to není má záležitost, jak zajisté uznáš. Nechci zkoumat, jaký život její rodina vedla a kolik to stálo. Avšak suma, kterou si Vilém vzal ze společného majetku, je mnohem vyšší, než na jakou měl nárok. A ty to, Václave, moc dobře víš. Proto jsem ti obratem odpověděl, abys ji nevozil.“

„Žádný tvůj dopis jsem dostat nemohl. Vyrazili jsme na cestu hned po odeslání mého listu. I to jsem ti v něm sděloval.“

„Pospíšili jste si,“ řekl Jan pichlavě. „To svědčí přinejmenším o tom, že se jí chtěli příbuzní ve Francii co nejrychleji zbavit. Proč asi?“

„Žádné příbuzné už nemá.“

„Můj bože!“ Jan udeřil pěstí do dřevěného rámu dveří takovou silou, že se rána rozlehla prázdnými chodbami jako výstřel.

To bylo také poslední, co Diana slyšela. Bolest v hlavě dosáhla hranice snesitelnosti, v uších jí zahučelo, jako by stála nad jezem, světnice ozářená blikajícími svíčkami se zahoupala a vzápětí všechno zčernalo.

Gertruda se prosmekla kolem Jana ze Zhoře tak těsně, že jej téměř odstrčila.

„Paní omdlela. Copak to nevidíte? To jste oba tak bezcitní, že se musíte hádat před ní? Je vám jedno, že jí ubližujete?“

Advokát Lešický se pevněji opřel o berlu a spěchal za ní, Jan zůstal u dveří.

Gertruda položila Dianě ruku na čelo a vyděšeně pohlédla na advokáta. „Celá jen hoří! Potřebuje pomoc. A já nemám s sebou nic, čím bych jí mohla prospět. Všechny naše věci zůstaly v saních. Včetně bylin, extraktů a balzámů…“

„Pošlu Jošta s několika ozbrojenci pro vaše zavazadla,“ řekl Jan ve dveřích. Pokynem přivolal jednu ze služebných.

„Budeš té dámě k ruce,“ kývl směrem k lůžku. A její společnici opatříš všechno, co si bude přát.“

Otočil se k odchodu. „A přijď mi říct, až se paní Diana probere. Chci mít pořád čerstvé zprávy o tom, jak se jí daří. Kdyby s ní bylo zle, vzbudíš mě třeba o půlnoci.“

„Jak si přeješ, pane.“

„Tohle si na svědomí nevezmu,“ poznamenal směrem k advokátovi, který se za ním s námahou belhal od lůžka nemocné. „Nikdo mě nesmí obvinit, že jsem neposkytl pomoc ženě v nouzi. A ty si běž lehnout, vždyť sotva stojíš.“

„Ten druhý pád před chvílí mi moc neprospěl,“ zamumlal Lešický.

„Vždyť jsi sem chodit nemusel. Mohl jsi zůstat ležet.“

„Nemohl. Ne po tom, co jsem viděl.“

„Václave! Nejsem nadšený z toho, že si ji můj bratr vzal. Nejsem ani nadšený z toho, že jsi mi ji sem přivezl. Ale to snad neznamená, že bych jí chtěl jakkoli ublížit!“

„Ani bych neřekl,“ pronesl Lešický pomalu. „Vzhledem k tomu, jak jsi s ní mluvil, bych soudil opak. A vyřešila by se tím spousta věcí…“

„To je podlé,“ řekl Jan. „Stejně jako kdybych já chtěl podezírat tebe, že jsi mi ji sem přivezl těžce nemocnou, aby mě mohla lépe vydírat.“

Vyhrkl to tak prudce, že Lešického zaskočil.

„Změnil ses, co jsme se neviděli,“ řekl advokát po chvíli mlčení. Po předchozím vlídném tónu už nebylo ani stopy. „Vůbec nevím, co si mám myslet.“

Jan na něj zpříma pohlédl. „Neměli jsme tu dobré časy. Možná Čechy ze vzdáleného Frankrajchu působí idylicky, alespoň tak jsem to už z několika míst slyšel, ale tady nic idylického nezažíváme. Vilém a další páni z české stavovské obce svým odchodem k vojsku Navarrského silně popudili císaře, protože tak učinili přes jeho výslovný zákaz. Následky pocítila rodina každého z nich. I to je jeden z důvodů, proč v současné době žiju raději v ústraní, i když mi Praha velice chybí. Ale pochybuji, že by ti to nebylo známo.“

Chvíli se měřili očima, pak Lešický uhnul. „Něco o tom vím,“ přiznal. „Ale není to nic, co by se nedalo chytrým diplomatickým postupem zase zvrátit. Chce to jen trošku času…“

„Necháme toho,“ navrhl Jan. „Teď opravdu není vhodná doba. Ještě budeme mít příležitost promluvit si v klidu. I s tou dámou, nad kterou tak otcovsky držíš ochrannou ruku.“

„Přísahal jsem Vilémovi, že ji budu chránit a bránit, dokud budu živ,“ řekl Lešický prostě. „Bylo to jeho poslední přání.“

„Ano, to jsi mi po jeho smrti napsal. Až se budeš cítit lépe, chtěl bych o jeho posledních hodinách slyšet podrobněji. A to nejen kvůli ní.“

„Jak si budeš přát.“

Jan už byl na odchodu, ale ještě se vrátil.

„Chtěl bych znát odpověď ještě na jednu zásadní otázku, která by mohla všechna ujednání zvrátit. Odpovíš mi pravdivě?“

Lešický okamžitě věděl, nač se bude ptát.

„Ano, odpovím.“

„Je ta žena v naději? Nosí potomka mého bratra?“

„To skutečně nevím,“ řekl advokát upřímně. „Od Vilémovy smrti uplynula krátká doba. Možné to je.“