Vesna Evans 

Sametový domov 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vesna Evans, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0407-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-0408-2 (mobi)

Mámě a tátovi 

Kniha I 

Čistokrevná plemena 

Protože 5. duben boří jednotvárnost, protože 5. dubna může mít každou ponožku jinou, protože 5. duben je nejlepší den v roce.

Na levou nohu si natáhne modrou podkolenku s puntíky, na pravou ponožku s růžovými květy. Zuby si nevyčistí, vlasy si neučeše a nejraději by se ani nevyčůrala, jenže na malou se musí, dokonce i 5. dubna. Ruce si však neumyje, místo toho vyplázne jazyk, usměje se na svůj odraz v zrcadle a na jedné noze poskakuje do kuchyně. Otevře lednici, aby se ujistila, že máma v noci nelenila. Je tam! A letos třípatrový. Rychle dveře zabouchne, aby nezačala uždibovat. Nejraději by okamžitě všechny probudila, přesto se ovládne – už je přece velká holka – a odskáče do obýváku. Počká do sedmi.

Aby vábivé myšlenky odehnala, potřebuje se nějak zabavit. Rozhodne se nejdřív zkontrolovat, jestli už je někdo z dětí venku na hřišti. Jasně, že v neděli v šest ráno nikdo nikam nepospíchá, ale pár minut tím zabije a kdo ví, třeba Amela zrovna venčí Ričiho. Svištěla by hned za nimi, s kamarádkou by čas utíkal a nejspíš by pak rodinu nechala spát i do osmi. Otevře dveře na balkón, bosé nohy se dotknou vlhkých studených dlaždiček a celé tělo se zachvěje, ale potřebuje jen na špičkách vykouknout přes betonové zábradlí a hned bude zpátky v teple.

Nakloní se a dlouho jen strnule zírá, až se otevřená pusa zformuje do úsměvu a rty vzápětí zašeptají: „Adi, tohle musí vidět Adi…“ Běží k bratrovi do pokoje.

„Brácha, pocem! No tak, vstávej! Honem, tohle musíš vidět!“

Za ruku táhne rozespalého Adina a vystrčí ho na balkón.

„Au! Co děláš?“

„Koukej!“

Adin si chvilku nevěřícně mne oči.

„Tý brďo, ten je! To je jako pro nás?“

„Nevím. Pojď se zeptat našich!“

Oba se rozeběhnou do pokoje rodičů.

„Ale řeknu jim to já, protože já si toho všimla jako první.“

„Ne, řeknu jim to já!“ Vrhnou se jim do postele.

„Mami, tati, vzbuďte se!“

„Já jsem to viděla první, já to chci říct!“

„A co jako, žes to viděla první? Já jsem kluk.“

„Ale, ale… já mám větší právo jim to říct… Taky jsem starší…“ Po tváři se jí kutálejí slzy.

Mžourající rodiče se na sebe letmo podívají, matka do otce šťouchne, ať si je vezme na starost, a otočí se čelem ke zdi. Klíží se mu oči, ví, že se děti jen bezvýznamně pošťuchují a jindy by je nemilosrdně vyhnal z ložnice. Dlouho mu trvalo, než zjistil, že pokud nehrozí nebezpečí, musí rodiče zůstat v posteli a děti za dveřmi ložnice. Přišel na to před pěti lety, když se mu po noční konečně podařilo usnout a nechat si zdát o práci. Tehdy ho ze snění probraly naléhavé hlasy: „Tati, tohle musíš vidět, vstávej! Je to děsně důležitý!“ Tak se omámený, balancující mezi snem a bděním, vzchopil a došel k oknu. Než ale podivuhodný úkaz stačil spatřit, děti už nadšení nedokázaly ovládnout. Prvně vykřikla Mája: „Je tam beruška!“ A Adin se hned přidal: „V truhlíku!“

Puntíkatého brouka ani neviděl, jen vydechl: „Úžasné!“ a odkráčel zpátky do postele rozhodnutý už kvůli beruškám nikdy nevstávat. 5. duben, to ovšem platila jiná pravidla, proto malátným hlasem projevil zájem a pochopení a vynesl spravedlivý rozsudek.

„No tak, princezno, nebudeš přece zrovna dneska brečet… Adine, nech sestřičku, ať nám to poví.“

Uplakané oči se usmějí. Rukávem si utře nudli a pyšně pronese: „Před domem je pravej zelenej tank!“

7. 4. 1992 

Milý deníčku, 

předevčírem, 5. dubna 1992, mi bylo deset let. Přesně v ten den začala v Sarajevu, přímo v naší čtvrti, válka. Já si jí všimla jako první, přijela na pravým zeleným tanku. Adin si myslel, že ho máme od rodičů k narozkám, což je teda pěkná blbost. Právě kvůli tomu tanku totiž nepřišel na naše narozeniny vůbec nikdo. Zas ale máme už třetí ráno ke snídani ten nejlepší dort, jakej kdy existoval! Od našich narozenin je taky zákaz večerních vycházek. Ne že by rodiče zakázali nám dětem chodit večer ven, ale všem, tedy i rodičům, to nařídil stát! To je vtipný, co? Konečně i rodiče mají večerku.

Můj život je teď dost dobrodružnej, a tak mě napadlo, že bych o tom měla začít psát. Slohovky mi jdou dobře, dokonce jsem napsala i pár básní a učitelka mi je pochválila. Měla jsem jít na básnickou soutěž, jenže do školy teď nechodíme, takže soutěžit budu až po válce. Chci být spisovatelkou, tak si budu psaní takhle procvičovat. Taky si hodně čtu, protože od mámy vím, že spisovatel musí být sečtělej. A navíc mě knížky moc baví. Máme to v rodině, máma taky píše a táta říká, že moc pěkně, ale prej bych tomu ještě nerozuměla, že až budu velká. Nesouhlasím s nima, já už rozumím hodně věcem, jenže to zas nechápou oni. Mí rodiče jsou doktoři, a i když vím, že by byl táta rád, kdybych, až vyrostu, šla na medicínu, já doktorkou být nemůžu, protože nemám ráda krev ani vnitřnosti ani jehly, a vlastně vůbec nemám ráda nemocnice a ordinace, není tam žádná sranda a všichni jsou smutný a ustaraný. Když se táta vrátí z práce, je z něj pach nemocnice cítit. Zvlášť po noční.

Jinak, teď se mi nejvíc líbí bráchův kámoš Marko, ale furt se to mění. Stejně mám ještě dost času na to se rozhodnout, koho si chci vzít. Z hudby mám nejradši Michaela Jacksona, Beatles a Boba Marleyho. Mám dvojče, bratra Adina, kterej je přitom mladší než já, přestože jsme se narodili stejně. Mám ho ráda, jen mě někdy dost rozčiluje. Rodiče říkají, že to tak mezi sourozenci chodí. Máma s tátou jsou taky supr, i když mě někdy taky šííííleně vytáčí. Ale to tak prej mezi rodičema a dětma bývá. Když se nad tím zamyslím, zdá se, že se lidi často navzájem zlobí, a zároveň se mají rádi. Mám kočku a papouška, i když si Adin myslí, že je kočka jeho. JÁ jsem ji ale jako kotě zachránila z ulice, JÁ ji dva dny schovávala ve svým pokoji a JÁ pak ještě tátu brekem přemluvila, abysme si Mici nechali. Tak je spíš moje, přestože spí u bráchy. Zkusila jsem si tak přinést i zatoulaný štěně, jenže toho si táta hned všiml, naštval se a rovnou ho odnesl někam pryč. Já se taky naštvala a s tátou jsem dva dny nemluvila. A brácha se mě ani nezastal. Nikdy žádný zvíře nepřines, tak nevím, proč si Mici přivlastnil. Ona je taky blbá, že za ním furt dolízá. Kdybych měla psa, tak mu ji klidně nechám, protože pes je věrnej a chytrej a moc dobře by věděl, kdo ho zachránil.

Nejradši bych chtěla vlčáka, jako má moje nejlepší kamarádka Amela.

Tak teď o mně víš všechno a já ti budu vyprávět, co se v naší čtvrti děje.

Už ale musím jít, tak zatím ahoj.

Deset dní před narozeninami Adina a Máji, před začátkem války v Sarajevu, před 5. dubnem roku 1992, přišel Adin domů už v pět, ačkoliv měl od rodičů povolené hrát si venku do šesti. V jeho tváři se mísil zármutek a vztek. Trucovitě zamířil rovnou do svého pokoje, ale pak se náhle otočil a šel do obýváku. Otec ležel na gauči a četl si noviny, zatímco matka vedle v kuchyni třídila nákup. Trvanlivé potraviny ukládala do papírové krabice a ostatní jídlo skládala do lednice.

„Jaký jsem národnosti?“

Aniž by vzhlédl, otec směšnou napodobeninou dětského hlasu nadšeně pronesl: „Ahoj, tati, jak se máš? Jak bylo v práci?“ A vzápětí si, hlasem o dost hlubším než jeho vlastní, odpověděl: „Ahoj, Adi, mám se skvěle! Jsem rád, že jsem doma. Děkuji za optání. Jak se máš ty? Jak bylo ve škole?“

„Tati, nech toho, potřebuju vědět, jaký jsem národnosti.“

„Jaký jsi národnosti? Přece jugoslávské. Na co se mě to vůbec ptáš?“

„Ta už neexistuje.“

Až v tu chvíli otec odložil noviny a vzpřímil se do sedu. „Co tím myslíš?“

„Že už neexistuje, tak chci vědět, co teda teď jsem.“ Otcův výraz náhle zpřísnil a hlas zneklidněl.

„Kdo ti říkal, že nejsi Jugoslávec? A že Jugoslávie neexistuje?“

Otcova nenadálá strohost sice Adina zarazila, ale napadlo ho, že táta má asi pravdu – jsou přece Francouzi, Angličani, Italové, Němci, tak stejně tak musí být i Jugoslávci. Trval ale dál na svém, něco tu nesedělo. Co tím kluci mysleli a proč to tátu tak vytočilo?

„Říkali to kluci a že se prej mám zeptat rodičů, že vy to budete vědět. Tak mi řekni, jak to je.“

„Jaký kluci? Jaký ‚to‘? Už se s nimi nebudeš stýkat, je ti to jasný? A vůbec s nimi o politice nemluv. S nikým. Když se na něco budeš chtít zeptat, tak jedině mě nebo mámy. Rozumíme si?“

Matka, která rozhovor zaslechla z kuchyně, přistoupila k Adinovi a zkusila mu vysvětlit, že se ptá na složitou otázku, na kterou zatím nedokáží odpovědět jinak, než že je Jugoslávec, protože se jako Jugoslávec narodil, a i v dokladech to tak má uvedeno. Slíbila mu ale, že pokud se něco změní, tak to s ním proberou. Adina objala, ať si prý dětských nesmyslů nevšímá a poslala ho do pokoje. Na pár vteřin zavřela oči a když se ujistila, že ji Adin už neuslyší, promluvila k otci: „Vidíš to? Už i desetileté děti to vědí.“

Otec, syn Titova partyzána, ještě ten den zašel do banky a vybral všechnu hotovost, co naráz vybrat mohl. Nikomu o tom neřekl, protože by tím dal za pravdu konspiračním teoriím vlastizrádců. Také manželce, která už nějakou dobu vytváří zásoby jídla. Tajila to přede všemi, jenže on ji před týdnem náhodou nachytal. Nenechala si říct a dál konzervy, mouku, těstoviny, sušenky a luštěniny pečlivě skládá do úložného prostoru v gauči. Přitom ví, jak ho tím vytáčí. Jako kdyby si tu válku přála.

Když z banky odcházel, připadal si jak lupič, sobecký vlastizrádce. Co to vlastně udělal? A kvůli hloupému dětskému pošťuchování? Pokud by se teď naráz všichni zachovali jako on, jednalo by se o hromadné drancování vlastního státu. A přesně tohle právě teď občané nejspíš dělají – vybírají hotovost, mění ji za dolary a znehodnocují jugoslávský dinár. Tak na truc aspoň koupil drahé dárky pro děti, i když mu žena včera naznačila, že by letos mohla být oslava s dortem, ale bez dárků.

Stejně se na nové moderní brusle, auto na dálkové ovládání a dva walkmany 5. dubna roku 1992 úplně zapomnělo, a tak zůstaly ležet v dárkovém ošacení ve tmě té nejvyšší poličky ve skříni.

Ostatní bankovky otec schoval do obalů svých gramofonových desek a rozhodl se na celou událost zapomenout. Jeho zdánlivě bezvýznamné rozhodnutí bylo ve skutečnosti první z mnoha bolestných loučení se smrtelně nemocnou SFRJ.

16. 4. 1992 

Milý deníčku, 

jsme ve sklepě. To znamená, že se střílí celkem dost, ale zatím ne tolik, aby se šlo do bunkru. Bunkr mám radši, protože je tam větší sranda a taky tam je Amela. Ve sklepě se ukrývají jen lidi z našeho vchodu a kromě mě a bráchy jsou tu jen tři děti – dvě prťata a Ivana. Ivanu mám ráda, takže si spolu hrajeme a povídáme, jenže je tu málo místa a rodiče se furt motají kolem.

Zato když jsme předevčírem byli v pravým vojenským úkrytu, to bylo teprve něco dobrodružnýho, jak z akčního filmu. Bunkr je obrovskej betonovej prostor umístěnej pod zemí jen kousek od našeho baráku. Když hodně bouchá a je velký nebezpečí, schovávají se tam skoro všichni z naší ulice, ale stejně je dost místa i na normální schovku. Kolikrát jsem si vedle tohohle úkrytu hrála, přitom mě nikdy nenapadlo zjistit, co v tý betonový hroudě vlastně je. To je zvláštní, co?

Ivana se opičí a začala si taky psát deník. Ale je to fajn, aspoň mám chvilku čas. Jinak se vůbec nestačím nudit. Máma dneska vytáhla samý dobroty ze svých zásob (ona si před válkou udělala vlastní potravinovou skrýš), a tak všichni měli radost, společně jsme večeřeli, rodiče se usmívali, a táta dokonce zahrál na kytaru, což už dlouho neudělal, i když jsem ho tolik prosila. Umí moc pěkně hrát Boba Marleyho. Teď už se mi únavou zavírají oči, tak musím končit.

Dobrou.

21. 4. 1992 

Můj drahý deníčku, 

příběh pokračuje. Už třetí den je úplně klid, jen občas slyšíme nějaký detonace zdaleka, ale fakt dost výjimečně a hodně vzdáleně. Nakonec se nám podařilo naše přemluvit, abysme mohli jít ven, jen prej abysme se od sebe nevzdalovali. Nastal teda trochu problém, protože si brácha chtěl hrát s klukama a mně už se Marko nelíbí, ale jsem zamilovaná do zpěváka (neřeknu kterýho, kdyby rodiče nebo brácha náhodou našli deníček, tak by se mi smáli), tak jsem teda chtěla jít za Amelou cvičit jejího Ričiho a svýho Cukiho. Cuki není tak úplně můj, je pouliční, ale i tak je můj nejoblíbenější pes z ulice, jakýho jsem kdy měla-neměla. A má mě nejradši. Třikrát po sobě na mě čekal před vchodem a doprovází nás i do úkrytu. Je černobílej a jedno oko má hnědý a druhý modrý. Cuki je malej a praštěnej, ale Riči nás všechny hlídá a starší děti se pak bojí a jsou na nás hodný. Ten si umí sednout, lehnout, čekat, přinést klacek a štěkat na povel. Ale Cuki mě už taky maličko poslouchá, umí si sednout a přijít na zavolání. Obzvlášť když pro něj mám něco k snědku, což já mu vždycky kousek svý svačiny schovám. Je hodně chytrej a je mi věrnej, takže už nechci nějakýho vlčáka, ale jeho.

Trochu jsme se s bráchou chytli, co teda budem dělat, ale pak jsme se shodli na tom, že kluci budou hledat náboje a my vedle nich blbnout se psy. Chvíli jsme Cukiho a Ričiho zkoušeli naučit náboje vystopovat, vůbec to ale nepochopili. Marko nám vysvětlil, že prázdný kulky už nemají žádnej pach, proto je psi nemůžou cítit. Řekl to tak hezky, že se mi zas začal malilinko líbit. Brácha jich našel devět, vyhrál, a tak klukům zadával úkoly. Denis měl dát Amele pusu, jenže celej zrudl a začal koktat a Amela odfrkla „fuj“, tak sranda nebyla, ale jen trapný úkoly jako oběhnout barák nebo zazvonit na zvonek a utýct. Navíc, když máma naše cennosti spatřila, začala hrozně vyšilovat. Nechápali jsme, o co jí jde, dyť už jsou použitý. Tak jsme si s Adim řekli, že když se na to nebude přímo ptát, tak kulkovou hru pro jistotu příště radši nezmíníme. Mimochodem, někdo v noci rozbil výlohu v potravinách a ukradl úplně všechno, přitom jsem zrovna včera rodiče přemluvila, aby nám koupili dvě kinder vajíčka. Tak asi smůla.

Tady skončím, jdeme s rodičema hrát karty. Hrajou teď s náma každej den něco, protože se do práce přes barikády nedostanou, a tak mají spoustu času.

Bye bye!

Rodina Obramović se po třech týdnech války rozhodla odjet za známými do Německa. Tak i poslední rodina z okolí, která jako oni už nepatřila nikam. Radši tedy nepatřit v Německu. Když matka o jejich plánech slyšela, řekla jen: „Vidíš to?“ Ano, vidí. Vidí, jak obyvatelé proměňují Sarajevo v ubohou prostitutku, kterou bez výčitek a nostalgie mění za Vídeň, Drážďany, Stockholm, Bělehrad, Lublaň…, rázem jsou všechny noblesnější. A zrovna manželka mu jeho věrnost vyčítá.

Budoucí Kolíňané otce poprosili, zda by byl tak laskavý a den po jejich odjezdu vypustil Ričiho ven. Kývnul na to, takže teď stojí v jejich obýváku a čeká, zatímco oni balí poslední věci do kufrů a igelitových tašek. Je toho hodně a otec si říká, jestli do zavazadla nestrčí i tu televizi, lednici, pračku a stůl. Amela s brekem vlčáka objímá a slibuje mu, že se brzy vrátí. Pes ale jejím slovům nerozumí, jejich zradu nevystopoval (na to čich nemá), a tak se nechce muchlovat (teď není čas, jede se na výlet!), vyvlíká se z objetí, motá se kolem všech, aby na něj náhodou nezapomněli (upozorňuje na sebe pokaždé, byť na žádné rodinné dovolené nechyběl) a poskakuje připravený na dobrodružství. Když mu však páníček rozkáže „Sedni a zůstaň!“, poslušně si sedne a čeká, uši nastražené, hlava na stranu. Jenže on nečeká na konec války, nechápe, že tahle zavazadla nejsou dovolenková, ale celoživotní, že teď jeho rodina odjede a poveze se pouze v Amelině albu, že ho tu sice nezapomenou, ale co hůř, nechají schválně. Proto jim jen ukazuje, jak je poslušný a trpělivý a že si na ten povel „Volno!“ počká, než se všechny věci naloží, a teprve pak se rozeběhne a naskočí do kufru od auta. Toho se poprvé v životě nedočká (vždyť by se tam nevešlo už ani kotě) a otec ho vidí zmateně vyčkávat, i když se dveře zavírají. Mlčí a zřejmě poslušně sedí i při zamykání. Teprve až když sejdou do přízemí, ozve se štěkot a kňourání. Teď už je jen slyšet pár výstřelů odněkud z dálky. Pro jednou otce hlas války uklidní, což ho vzápětí vyděsí – vždyť tamto je jen kvílení zvířete, které zatím nepochopilo získanou volnost, zatímco tady ta palba je srozumitelná řeč smrti, která lidskou svobodu požírá.

Otec dostává klíč od bytu a jednoduchý úkol – zítra ráno dveře odemknout a otevřít, pustit psa, dveře zase zavřít a zamknout oba zámky. Také si má kdykoliv vzít, cokoliv by se mu hodilo, je tam nějaké jídlo ve spíži a lednici, pak ať tu lednici nebo třeba i televizi klidně prodá.

Napadne ho, kdo by si asi kupoval lednici, když do ní už není co dát, nic ale neřekne, jen kývne a popřeje šťastnou cestu.

Když další ráno přijde do bytu, pes skáče a točí se a otci se zdá, že se snad usmívá, což rozesměje i otce a radostí sám poskočí. Tenhle klaunovský kousek ale zvíře náhle utne; necelá naivně rozdováděná minuta, než zjistí, že za otcovými zády není schovaná jeho rodina. A dokonce i kapsy mu očuchá. Jako by do nich mohl někoho vměstnat! Ale vypadá to, že se psovi zdá všechno reálnější, než že by ho opustili a nevraceli se. Znovu se usadí na své místo, opět je hodným pejskem, tak proč tu pořád nejsou? Nechápavě naklání hlavu ze strany na stranu, zatímco mu otec ukazuje dveře a přemlouvá ho, aby šel. Bezradný otec pak i zakřičí: „Běž, dělej! Slyšíš?“ A Riči teď strachy zakňourá, ale nehne se.

„Odešli, chápeš? Do Německa. Utekli a už se nevrátí. Taky z toho nemám radost, byli jediní kamarádi v okolí, kteří by se o Adina a Máju postarali… Prostě jsou pryč, tra-la-la a nashle. Už tě nenakrmí a nepohladí, tak se s tím smiř a koukej se vzmužit!“

Vzmužit? Vzkazoval to psovi nebo sám sobě?

Zdá se mu, že ho Riči poslouchá, že mu chce rozumět, ale porozumět abstraktním popisům je jednoduše mimo psí schopnosti. Nejen pochopit slova, ale především skutečnost, že se nezdrželi v práci, ale odešli na dlouho a daleko a jeho s sebou nevzali. Dochází mu, že je i on podobně zmatený jako tohle čtyřnohé zvíře – sám už dávno přestával celé situaci rozumět.

„Ty se asi o sebe neumíš postarat, co?“

Ve spíži najde dva pytle granulí, hrstku mu nasype do misky a doplní vodu.

„Přijdu zítra a ty odejdeš, jasný?“

Domestikované zvíře ale nikam neodchází, sedí tam, pokaždé na stejném místě. Po deseti dnech už jen leží a když otec vstoupí do bytu, ani hlavu nezvedne. Pochopil, a přesto zůstává. Stejně tak jako otec už pochopil, ale také nechce odejít.

2. 5. 1992 

Promiň, že jsem tak dlouho nepsala! Ještě jsem si nezvykla, musím si tě dát za úkol, když už měsíc žádný domácí úkoly stejně nedostávám.

Včera jsme strávili celou noc a dopoledne v úkrytu a dneska jsme tu zas. Spí se tu na takových zrezavělých kovových palandách, děti v jedný části a rodiče v druhý. Saša nám prozradila, že jsou to pravý vězeňský postele, takže bylo o to dobrodružnější spát na patře. Adi mě zkusil přemluvit, aby ještě dneska spal nahoře on, že pak na oplátku můžu spát nahoře tři noci. Nejsem ale blbá, od táty jsem slyšela, že Američani střelbu co nevidět zastaví a já budu zas ve svým nudným pokoji a trapný růžový postýlce, kterou mám od pěti let. Dospěláci vůbec nespali, protože si dělají starosti, a my zas nespali, protože si nás nikdo nevšímal a nikdo nás k ničemu nenutil a je tu hóóódně dětí, což znamená hóóódně moc neomezený zábavy. Je pravda, že několik od minula ubylo a někdo od rodičů zaslechl, že prej utekli, odstěhovali se, některý dokonce do jiný země. Většinou si vyprávíme, co kdo kde zaslechl od dospěláků, i když si občas nejsem jistá, jestli si ty příběhy děti nevymýšlí, aby byly důležitý. Taky sem tam něco dobarvím, jenže já chci být spisovatelkou, tak je to přece něco jinýho, je to v podstatě má práce. Víme ale, že dospěláci mají strach, jsou totiž ubrečený, ustaraný a furt něco řeší. Někdy se taky dohadujou a dělají scény. My, děti, jsme se přitom shodly, že nechodit do školy je supr a že válka vlastně není tak špatná, jak se všude povídá.

Rodičům by se ale náš názor nelíbil, tak já jen doufám, že si tohle nikdy nepřečtou. Kdyby ale náhodou, tak tady mám vzkaz: Měli byste se stydět a rozhodně jste ztratili právo mě poučovat, co se smí a nesmí!

Už čtyři dny nevím, kde je moje nejlepší kamarádka Amela, Riči a celá jejich rodina. Máma jen prohodila, že udělali dobře, když odjeli pryč. Kam a na jak dlouho mi ale neřekla. Proč se jich rodiče nezeptali? Dyť jsou i jejich kamarádi. Snad se brzy vrátí, musím jí toho tolik říct!

Někdo zrovna zaslechl, že se válka rozšířila, prej už je to ofiko. Pokud je to pravda, je to blbý, protože ani úkryt nás donekonečna bavit nebude. A taky je mi líto mámy a táty. Válku nesnáší a vůbec se už neradujou, jen občas jako že úsměv, abysme se s Adim na nic neptali. Taky začali zas pracovat, a to nejen když je někdo nemocnej v úkrytu, ale i na ulici nebo doma. Zničehonic slyšíme zvonek, kterej všechny nejdřív vyděsí. Před barákem pak vždycky čeká někdo, kdo potřebuje ošetřit, a buďto přijde k nám do bytu, nebo se máma s tátou rychle sbalí a jdou pryč. Takže už se na každodenní hry nejde spolehnout. To jsem teda zvědavá, kdy nám plánovaná schovka vyjde, mám totiž vymyšlenou skrýš, ve který mě nikdo nikdy nenajde! Běžím za ostatníma, zdá se, že se zrovna řeší něco zajímavýho. Vypadá to, že nějaká „totální blokáda města“ rodiče dost vytočila, protože nastal hroznej chaos a tentokrát za to my děti fakt nemůžem.

Čus!

5. 5. 1992 

Ach deníčku!

Dneska se stalo něco, co ti musím hned povědět, protože je to hrozně důležitý. Ještě se mi klepou ruce a až uslyšíš, co se mi stalo, určitě mi ten škrabopis odpustíš.

Poprvý jsem viděla mrtvolu! Už nevím, kdo ji objevil první, ale hned se ta novinka roztroubila a najednou se tam sešly všechny děti z okolí. Byla jsem hrozně zvědavá, to člověk jen tak nezažije, ale přes ten dav nebylo nic vidět. Naštěstí jsem zahlídla Adiho a procpala se k němu do první řady.

Našli jsme ji ve vybydlený části, kousek od našeho baráku, kam jsme ale všichni měli zakázáno chodit. Naši by se zbláznili, kdyby to jen tušili, jenže se nedalo nic dělat, museli jsme u toho být. Ležela tam paní, vypadala o něco starší než máma, ale mladší než nena. Nikdy předtím jsem ji neviděla. Byla zastřelená, přitom poklidná a tichá, úplně jiná, než když jsem viděla zraněnýho uřvanýho souseda, kterýho táta ošetřoval. Ani tolik krve nebylo kolem, jen malinká rudá loužička u hlavy. Některý z dětí se dokonce dotýkaly jejích rukou a nohou, já na ni ale šáhnout nemohla, přišlo mi to až moc divný. Nejhorší na tom bylo, že smrděla. Nevěděla jsem, že mrtví lidi hned tak páchnou. Nebo tu možná hnije už dlouho a nikdo se o ni nezajímá? Co se s ní má vlastně udělat? Měla by se pohřbít, jako jsme pohřbívali naše pouliční psy a kočky, ona ale asi někomu patří. Pak mi teda došlo, že je tahle ležící bytost něčí máma, dcera, sestra, která už se nikdy neusměje, nikam nepoběží, nikoho nepohladí, už neoslaví narozky, která už vlastně není, i když leží přímo přede mnou. Taky jsem si uvědomila, že tahle mrtvola bude někomu nejspíš dost chybět, a jak by bylo hrozný, kdyby se to samý stalo mojí mámě, kdyby ona tady zničehonic ležela a všichni by si ji prohlíželi. Nato přišel velkej kluk, všechny odehnal, kleknul si k ní a brečel a volal: „Mami, mami! Ne! Mami, vzbuď se! No tak, vstávej, jdeme domů!“ A já, i když mi teprve nedávno bylo deset let, věděla, že ona už nevstane, ale ten velkej kluk to nevěděl. Celý mě to najednou vyděsilo, začala jsem brečet taky a objala Adina, že chci jít okamžitě pryč. Některý děti se mi smály, že se nemám čeho bát, že ona už mi neublíží, protože je mrtvá. A jeden kluk, ať prej koukám a začal do ní kopat. V tu chvíli ten velkej brečící syn vstal, odstrčil ho od svý mrtvý mámy a řval, ať okamžitě vypadneme nebo nás zabije. Všichni ztichli a já rychle utíkala domů.

Před vchodem mě brácha zastavil a poprosil mě, ať se uklidním, že se rodiče o tom dnešku nesmí dozvědět, protože by se pak báli a nic by nám už nedovolili. A já si utřela slzy a slíbila mu, že nic neprozradím. Jenže pak, jak jsem mámu a tátu uviděla, představila jsem si je na zemi v loužičce krve a mě a Adiho jak na ně mluvíme a jako ten velkej kluk je prosíme, ať vstanou a jdou s náma domů. To už se nešlo ovládnout, pevně jsem je objala a řekla jim, že nechci, aby je někdo zastřelil, a do toho jsem se ještě zbaběle rozbulela a všechno vykecala. Máma mě objala a vystrašeně tátovi oznámila, že musíme pryč. Nikam jsme se ale nepohli, tak jsem se lekla, jestli už nějak neblouzní a že jsem ji asi zbytečně vyděsila.

No jasně, že se pak rodiče rozhodli nepouštět nás už ven. Brácha byl naštvanej, jenže ne zas tolik, jak jsem si myslela, že bude.

Zeptala jsem se pak mámy, proč mrtví lidi tak smrdí, a ona mi vysvětlila, že se paní možná počůrala nebo pokadila, protože po smrti už nejde svaly ovládat, tak se uvolní i ty, co drží hovna a čůrky, a někdy se stane nehoda. Tak to jsem se rozhodla, že než umřu, nejdřív si dojdu na záchod. Jdu spát, deníčku, i když se bojím, protože je mi jasný, o čem se mi bude dneska zdát.

Tvá zbabělá Mája!

Ve vytížených dnech mívala matka deset jedenáct pacientů. Většinou řešila kožní vyrážku nebo puberťácké akné, občas vyřízla mateřské znaménko. Dermatologie byla bezpečnou volbou, nijak zvlášť náročný nebo prestižní obor, přitom peníze byly jisté. Teď se ale zdálo, že za poslední dva týdny sešila víc tkání než předtím za celý život, a to včetně šití mrtvých prasat na škole. Peníze sice moc nevydělávala, zato si občasnými dary doplňovala skrýš. Především ale nikdo neřešil jejich smíšené manželství. Co propukla válka, měla dny, kdy pacienti nebyli žádní, ovšem poslední dobou spíš i pětadvacet za den a o beďary, bohužel, nikdy nešlo. Do ordinace už nedojížděli, nesli si ji neustále v batohu. Muselo se improvizovat, na dokonalou péči nebyl materiál, čas ani podmínky. Matka byla důsledná, jenže příliš pomalá, a otec, zkušený chirurg, ji často popoháněl. Ale mile, trpělivě. Byl precizní, přitom praktický a svižný. Obdivovala jeho práci a učila se od něj. Napadlo ji, jaká je vlastně čest, a když v návalu adrenalinu zapomněla na nebezpečí, zároveň zábava s ním pracovat. Rozhodla se, že mu po válce navrhne, aby si společně otevřeli soukromou ordinaci, vymyslela i jméno.

9. 5. 1992 

Takže, milej deníčku, 

je úplně fuk, že nás rodiče nenechají jít ven, jsme totiž stejně už tři dny zavřený v lágru, kde prťata furt řvou, puberťáci se perou a rodiče se hádají. Už mu neříkáme hezky „úkryt“, protože se stal vězeňským lágrem, ze kterýho my děti téměř nevycházíme. Tohle místo ztratilo svý kouzlo a už se všichni těšíme, až konečně vyběhneme ven. Jenže asi kvůli tý blokádě je to venku ještě nebezpečnější a jen co někdo pootevře dveře, slyšíme hlučný RATATATATA a ČÍÍÍÍJU a pak BUCH.

Táta denně chodí krmit číču a papoucha, ale sem je vzít odmítá. Dva starší kluci dnes z bunkru utekli. Řekli, že nehodlají žít v koncentráku, kde nám vojáci pustí plyn a všichni tu pochcípáme, což je pěkná blbost, protože vždycky aspoň jeden dospělák celou noc bunkr hlídá, takže se dovnitř nikdo nedostane. Jen nás, menší děti, chtějí vyděsit. Dospěláci si jejich zmizení zatím nevšimli, jenže si myslíme, že až se budou vracet, celý se to provalí a všichni budeme mít pěknej průšvih. Mám dost strach o Cukiho, nemá se o něj kdo postarat a ve válce moc vyhozenýho jídla není.

Víš, ani nějak nemám chuť nic víc psát, taky není o čem, takže čau.

10. 5. 1992 

Čtvrtej den v lágru a už to začíná být fakt nesnesitelný a řekla bych i celkem nebezpečný. Včera večer taky vypadl proud, takže jsme seděli u svíček a baterek a vyprávěli si strašidelný příběhy. Pak jsem dlouho nemohla usnout a poslouchala jsem tiše naříkající paní Mirsadu. Asi už by to chtělo ty Američany nebo Francouze.

Dneska ráno se Marko a Adi kvůli něčemu pohádali a pak Marko nazval Adiho křížencem. Bráchu to naštvalo, takže se nakonec poprali. Když jsem se ho pak zeptala, co tím Marko myslel, nevěděl, prej to ale znělo ošklivě. Řekla jsem mu, ať se nepere, když ani neví kvůli čemu. Způsobil tak leda to, že ho za to ostatní děti nesnáší, protože kvůli jim dvěma teď všichni musíme sedět ve vlastním koutku a číst si nebo si potichu povídat. A i dospěláci jsou nějaký naprdlí. Adi na to, že on za nic nemůže, Marko ho nejdřív urazil a pak ještě napadl. Navrhla jsem, ať se teda mámy a táty zeptáme, co kříženec vůbec znamená. Jenže oni otázku nepochopili a mluvili o psech, což já teda vím: Kříženci jsou všichni ti psi, co je máme v ulici, protože nejsou čistokrevní, jako je Amelin vlčák Riči, který na to má i papíry.

Takže jsem se zeptala na lidský křížence a celou situaci jim vysvětlila. Rodiče odpověděli, že je to komplikovaný a že tomu ještě nemůžu rozumět. Pak mě napadlo, jestli lidi taky mívají nějaký doklady o čistokrevnosti a Adi je nemá, takže ho proto Marko nazval křížencem. K tomu mi neřekli nic a na otázku, jestli mám takový doklady já, se už naštvali a jen odsekli, že lidi žádný potvrzení o čistokrevnosti nemívají, tak ať těch blbých dotazů nechám. Myslím, že se rozčílili, protože sami neznají odpověď. Potom odběhli ven, protože někdo prej zas potřebuje pomoc doktorů. Brácha pak mluvil s Dinem a ten mu vysvětlil, že kříženec znamená, že jsou naši rodiče smíchaní Muslimové, Srbové a Chorvati. Nevím, jak to funguje, ale tyhle slova slyším teď často a Dino je chytrej kluk, je mu už dvanáct a zdá se, že jedinej ví, o čem mluví. Je taky hezkej a milej, proto se mi tu líbí ze všech nejvíc. Takže jsem taky kříženec, což je lepší než smíšenec Muslimů, Chorvatů a Srbů, protože tomu tak líp rozumím. Prostě nejsem Riči, ale Cuki. A to by sedlo, kříženci totiž nejsou moc nemocný a já a Adi taky nebýváme marod a skoro nikdy ve škole nechybíme. Když teda škola funguje.

Cuki mi tady v úkrytu moc chybí. Táta mi ale včera zničehonic slíbil, že až skončí válka, budu si ho moct vzít domů! Juhůůů, aspoň nějaká dobrá zpráva!

Měj se líp jak my!

Vzhledem k tomu, že válka trvala už přes měsíc, došlo dospělým, že nelze dennodenně vysedávat v úkrytu a vyčkávat na velkolepé zprávy o osvobození a že si ku podivu lze jednodušeji zvyknout na neustávající výbuchy než na nepředvídatelnou bunkrovou ponorku. Také už se za tu dobu celkem vyjasnilo, které budovy jsou v zákrytu těch rozstřílených, vystavených bojové frontě.

Ti, jejichž domov se vyskytl uprostřed bojiště, buďto uprchli daleko, nebo se přestěhovali do vybydlených bytů poblíž. A někteří to nestihli. Matka s otcem usoudili, že na tom vlastně zas až tak strašně nejsou. Okna v kuchyni i v obývaku už sice pár kovových střepin schytala, ale sklo se nesesypalo. Navíc, dětské ložnice mají výhled na druhou stranu, jsou ve stínu vyššího paneláku, a tedy celkem v bezpečí.

Matrace z rodičovské ložnice se vejde akorát a celá rodina spí pěkně pospolu. Aspoň tu první noc, co se plni nově nabitého optimismu vrátili z bunkru domů. Další tři už ale radši přečkali v kompromisu – v baráku ve sklepě.

21. 5. 1992 

Milý deníčku, 

v noci se mi zdál úžasnej sen, že nám rodiče dali obrovskej zabalenej dárek a když jsme ho s Adim rozbalili, vypadávaly z něj sladkosti jako čokolády a kinder vajíčka a zmrzliny a bonbóny a dorty a koblihy a my se tím vším hrozně cpali, ale přesto nic neubývalo. Pak jsme zavolali úplně všechny děti ze sídliště a spolu jsme jedli a stejně to furt rostlo. Jenže přišel táta a začal se mnou třást, že prej musíme do sklepa. No, co ti budu povídat, nechtělo se mi, málokdy mám hezký sny, ale táta mě nenechal na pokoji, tak jsem musela vstát a v pyžamu zas za tmy pospíchat do sklepa. Už jsme z toho s Adim otrávený. A všechny ostatní děti taky, jen Milana a Damira to ještě furt baví. Ti dva si hrajou na vojáky, neustále se někde krčí s pistolkama a na ulici hážou papírový granáty.

Proud a telefon vypadávají čím dál tím častějc a už třikrát ani netekla voda. Dobrá zpráva ale je, že už rodiče tolik neřeší, kde pořád jsme, takže občas vyrážíme na výlety, který by nám asi úplně neschvalovali. Jenže jsme opatrný a nikomu se nikdy nic nestalo. Už se ani nebojím, že by tohle četli, protože nemají čas. Třeba dneska si rodiče mysleli, že jsme u Milana, jenže jsme místo toho s Milanem, Damirem, Ivanou a Dinem vyrazili směrem k naší škole. Zajímalo nás, jak to tam asi vypadá, že nás rodiče radši nechávají doma. Asi se nám taky trochu stýská. Jenže po cestě jsme objevili shořelý auto do kterýho se dalo vejít, a to jsme se teda dost pobavili. Nejdřiv byl řidičem Dino (protože je mu už dvanáct) a ten rozhodl, že já budu jeho spolujezdcem. Klukům se to sice nelíbilo a trochu remcali, ale pak si všichni vlezli dozadu. Dino se mě pak zeptal, kam si přeju, aby nás odvezl, a já řekla, že chci jet na ostrov Brač. Kluci chtěli do Španělska, jenže Dino odsek, že nikdo tady španělsky neumí, tak co bysme tam asi dělali, a že mu jeho táta, který ve Španělsku byl, řekl, že je chorvatský moře stejně nejhezčí na světě. Tak jsme pak předstírali, že se opalujem, na pláži popíjíme kafe a koktejly a u toho si dáváme zmrzlinu.

Já bych si tak dala opravdovou zmrzlinu. Nebo čokoládu…

Pár rodin se domluvilo, že když poběží elektřina, budou se odpoledne scházet v bytě u Emira a sledovat zprávy, zatímco na děti bude dohlížet Nada. Včerejší zprávy ale zlomily i poslední zbylé optimisty. Kamera TV BiH chaoticky zabírala ranní událost v ulici Vase Miskina. Na hlavní třídu – v ulici, kde sídlí proslulá cukrárna „Egypt“, kde se má linout vůně bosenských čevapčiči a pity, kde kavárny bývaly od rána do večera přeplněné lidmi – dopadly 27. května v deset hodin ráno tři granáty. Na místo hned kousek od Věčného plamene, památníku k uctění obětí 2. světové války, jenž od roku 1946 hořel dvacet čtyři hodin denně a za nimž je do kamene vyrytý text:

„Chrabrostí a společně prolitou krví bojovníků bosensko-hercegovinských, chorvatských, černohorských a srbských brigád ze slavné Jugoslávské armády, jednotným úsilím a oběťmi sarajevských patriotů Srbů, Muslimů a Chorvatů bylo 6. dubna 1945 osvobozeno Sarajevo.“

Srbští, muslimští a chorvatští patrioti společně bojovali proti nacistům a teď, kvůli současným „patriotům“, nebyly peníze na benzín a symbol jednoty poprvé po čtyřiceti šesti letech uhasl.

Rozostřený objektiv splašeně zachycoval zkrvavenou ulici, lidi ležící bez hnutí, lidi volající o pomoc, lidi pobíhající kolem a uvažující, komu se ještě pomoci dá a koho nechat ležet. Na spodním okraji obrazovky běžely titulky se jmény zahynulých.

27. května 1992 zahynulo ve frontě na chleba dvacet šest civilistů a přes sto bylo zraněno, i proto se 28. května 1992 nikomu na vycházku pro humanitární pomoc nechtělo. Otec ale matce slíbil, že bude obzvlášť obezřetný a rychlý, vždyť je nechráněný prostor v podstatě jen těch padesát metrů za rohem, jinak celou dobu poběží podél zdí budov.

„Dneska určitě nebudou velké fronty, za chvilku jsem zpátky.“

„Myslíš, že se dneska takhle šíleně rozdováděli, protože vědí, že se rozdává humanitární pomoc a že obyvatelé potřebují jít ven?“

„Ale neblázni, nikdo přece nechce střílet do civilistů,“ usměje se otec a oči se mu lehce zalesknou při myšlence, že svou ženu možná vidí naposledy. Něco takového ho ještě nikdy nenapadlo. To asi ty včerejší záběry – vždyť i oni jen čekali ve frontě na jídlo –, radši se rychle otočí a obuje si tenisky.

„Ta včerejší hrůza… To nebyla náhoda…“

„To nevíme, tak nespekulujme. Zajdu k Ivaně a řeknu dětem ať jdou domů, za chvíli přinesu zásoby a dáme si slušný oběd.“

Vezme si batoh, zaběhne za dětmi, ať jdou domů, pevně je obejme: „Za chvíli bude žranice!“ vyleze před barák a běží. Napadne ho, jak za pouhý měsíc a půl války získal tak dobrou kondici. Méně jí, alkohol skoro nepije a víc se hýbe; rozhodne se, že si tento životní styl udrží i poté, co válka skončí. Slyší detonace, země se třese, kdyby okolí neznal zpaměti, asi by se v kouři a poletujícím smetí dočista ztratil. Dobíhá do fronty a zhluboka se nadýchá prachu. Kašle, oči ho svědí, ale z toho se neumírá. Navíc palba je akorát tak daleko, aby příliš neohrožovala, přitom dostatečně blízko, aby vířila a zahalila. Snad ideální podmínky vydrží do návratu – zadoufá otec. Do batohu dostává kilo rýže, plechovku fazolí, kilo mouky, pytlík cukru, plechovku sardinek, čtyři sušené švestky, půl litru oleje, mléko, vajíčka v prášku a dvě svíčky.

„Máš děti?“ zeptá se ho humanitární pracovnice.

„Jo, desetiletá dvojčata.“

„Tak tady je něco pro ně,“ mrkne žena a do ruky mu vtiskne čtyři karamelky.

A máme to zadarmo – napadne ho při odchodu a nepatrně se své myšlence zasměje.

„Člověče, co ti tak v takovou chvíli může připadat vtipný, že se culíš jak blbec?“ zeptá se ho rozhořčený muž stojící za ním ve frontě.

„Ale nic,“ odpoví otec. Jenže mu to nedá a pokračuje:

„Jen mě napadlo, že jsem aspoň za jídlo neplatil a nějak mě ta nesmyslná kalkulace rozesmála.“

Mužovy rysy zjemní, smutně se usměje a přátelsky naváže: „No to máš teda recht, pěkně jsme ten systém oblafli, co?“

Vtipkují i další čekající ve frontě: „Na co mít peníze, když máš sušený vajíčka!“

„Hrstku rýže schovám na horší časy. Kdo ví, třeba vypukne válka a nebude co k jídlu.“

„Od porodu se snažím zhubnout, už šest let žádná dieta ani cvičení nezabíraj. A teď, nevím, čím to může bejt, ale koukejte, jaká je ze mě modelka! I ten tuk radši zdrhl do ciziny!“

Dokonce i humanitární pracovnice se neubrání cukajícím koutkům. Otec by nejradši zůstal ponořený v rozjívené atmosféře, do zásob se nabažil smíchu, toho nejnedostatkovějšího zboží, a pak ho doma rozdal dětem a ženě. Musí ale zpátky, ať si nedělají starosti. Aspoň jim veselou příhodu převypráví. Ještě ho napadne, že se obyvatelé už pomalu dostávají do tragikomického módu, stádia, kdy jindy velmi nebezpečná situace ztrácí na významu, stupnice závažnosti je posunuta, aby si lidi uchovali sílu truchlit u těch nejbolestivějších. Vysmívají se životu, transformují dennodenní utrpení do komična – co ve válce nezabije, to pobaví.

Podél zdí dojde k okraji rozstříleného baráku, před sebou má už jen těch posledních padesát metrů, pak je v podstatě doma. Odstřelovač je ve čtvrtém patře asi dvě stě metrů daleko, ale ve vzduchu se stále víří prach, sarajevský štít neviditelnosti. Ne každý to se snajprem opravdu umí, řada vojáků nejsou na precizní práci dostatečně trpělivý, a protože se jen tak netrefí, tak střílí, jak pominutí. Jednodušší, jak chirurgie, napadne otce, já bych byl asi dobrý odstřelovač. Tenhle je možná zkušený profík, který vyčkává, pečlivě míří, až zasáhne svůj cíl. Spíš ale tak daleko v těchto podmínkách fakt nedohlédne. Nezbývá než doufat. Jen co ale vyběhne z úkrytu, slyší pískot dělostřeleckého granátu. Běží, jak nikdy neběžel, přesto se mu zdá, že se těch padesát metrů muselo nějak prodloužit, protože by to přece jinak už dávno ušel, i kdyby chodil pozpátku. Detonace ani roztříštěné střepiny ho nezasáhnou, tak v bezpečí lapá po dechu. Ohlédne se – vzdálenost se opravdu nijak nezměnila.

„Doktor, támhle je doktor! Pane doktore!“

Zpocený a udýchaný otec mžourá, oči ho pálí, potřebuje kyslík, musí rychle do bezpečí, za ženou, za dětmi…, ale přesto stojí a vyhlíží dvě postavy rýsující se z prašného oblaku. Kdykoliv slyší vyděšené zvolání „doktore“, tak se podobně jako při vystrašeném výkřiku „tati“ nedokáže otočit a jakoby nic odejít.

„Pane doktore, pomozte…“ Přistupuje k němu kvílící žena a muž nesoucí dítě. Otec vidí krev, spoustu krve, ale dítě nebrečí. Řvi, holčičko, prosím, naříkej, čím víc, tím líp…

Tohle je průšvih, silné krvácení z břicha. Bere si ji do rukou, a zatímco pospíchá domů, třese s ní. Holčička se probere a rozječí se. Úpěnlivý dětský vřískot okamžitě pohřbí zvuk války, a i když je zdroji nejblíže, otci právě tato skutečnost dodá naději. Rozeběhne se a za ním i vyděšení rodiče.

Před barákem se zastaví, muži suše rozkáže ať sežene auto a co nejdřív přijede před barák, ženě zas poručí, ať ho sleduje nahoru. V bytě vyděšeným dětem oznámí, ať jdou k Ivaně – Hned! – a manželce zas ať přinese čistá prostěradla. Děti odchází a matka dle pokynů rozloží prostěradla na postel kam otec zraněnou holku opatrně položí. Zatímco si ji prohlíží, bílá prostěradla rudnou.

„Je to vaše dcera?“ Žena kývne.

„Prosím vás, paní, zkuste se uklidnit a mluvit na ni. Je to důležité. Jen skočím pro léky a obvazy.“

V koupelně si rychle opláchne zaprášený obličej, umyje si zkrvácené ruce a otevře skřínku, ze které vytahuje sterilní kompresy, lepicí pásku, morfium, škrtidlo, kanylu, injekce. Matka stojí mezi dveřmi.

„To jsou naše poslední zásoby, kdyby se něco stalo dětem…“

„No, právě se jednomu něco velmi hrozného stalo. Copak to neslyšíš?“

„Našim dětem. Dostala to do břicha, to stejně nejspíš nepřežije a co když se pak něco podobného stane Adinovi nebo Máje…? Co budeme dělat?“

„Ticho! Není čas, teď mě musíš poslouchat! Na posteli máme těžce raněné dítě. Připrav morfium, jdu ošetřit ránu.“

1. Oficiálně začala válka. 

2. Vyhlásí se povinná vojenská mobilizace. 