Michael Robotham 

Sleduji tě 

Originální název: Watching You 

Vydáno u Sphere, Londýn, 2013 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Bookwrite Pty. 2013 

The moral right of the author has been asserted. 

All characters and events in this publication, other than those 

clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance 

to real persons, living or dead, is purely coincidental. 

All rights reserved. 

Translation © Martina Williams Buchlová, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0188-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-0189-0 (mobi)

Pro Charlotte 

PODĚKOVÁNÍ 

Pokaždé, když dopíšu román, pomyslím si, že to je konec - že už mi došly nápady, postavy, zvraty i hlášky.

„Už mi nic nezbylo,“ říkám manželce, „jsem jen prázdná skořápka, vytěžená lidská bytost. Odteď si budu muset najít normální práci.“

A ona na to řekne: „Budeš v pohodě. Dej si pauzu.“

Tak pak hodinu jen tak sedím a chytám lelky, vyluštím si křížovku nebo smetu listí, než se rozhodnu, že si uklidím v pracovně, kde píšu (dřív se jí říkalo „Tátova propast zoufalství“, ale od té doby, co jsme se přestěhovali, je to „Kabina krutosti“).

Tam mě pak po nějaké době Vivien najde, jak si horečnatě píšu poznámky a klepu do klávesnice.

„Co děláš?“

„Něco mě napadlo.“

„Myslela jsem, že jsi jen prázdná skořápka, vytěžená lidská bytost.“

„To bylo předtím.“

Sleduji tě je můj devátý román a slova mě naštěstí stále neopustila. Nedošlo by na něj bez podpory mých vydavatelů, redaktorů a agentů, mých přátel. Jmenovitě bych chtěl poděkovat Ursule Mackenzieové, Georgi Reuchleinovi, Davidu Shelleymu, Marku Lucasovi, Richardu Pineovi, Nickymu Kennedymu, Samu Edinbudghovi, Joshi Kendallovi, Lucy Ickeové a Thalii Proctorové.

Za svůj druhý domov v Británii jsem opakovaně vděčný Markovi a Sáře Derryovým a spoustě dalších přátel, kteří se zasloužili o to, že se mi při pobytu v zahraničí nestýská. A to nejlepší nakonec, rád bych tu vzdal čest ženě, která se za mě před pětadvaceti lety provdala. Bez Vivien bych neměl čas ani na knihy, ani na děti, ani na život. To ona je důvodem, proč to dělám.

KNIHA PRVNÍ 

Včera po schodech šel jsem sám 

A potkal muže, co nebyl tam 

Nebyl tam však ani dnes 

Kéž by si ho ďas odnes. 

Vracel jsem se, ještě po tmě, 

Muž tam zase čekal na mě 

Když jsem se však kolem rozhlédl, 

Jako by se do země propadl! 

Jdi pryč, jdi a už se nevracej! 

Dveřmi za sebou však prosím nepráskej… 

William Hughes Mearns (1875-1965) 

Zamiloval jsem se a sledoval ji, nic dalšího vědět nepotřebujete. Měla vlasy barvy tekutého medu a každý den si je do školy svazovala stuhou v jiné barvě, i když většina děvčat v jejím věku už ze stuh ve vlasech vyrostla. V zimě byla půvabně bledá, ale chlad jí obarvil tváře na červeno. Zastrčila si vlasy za uši a přehodila si brašnu z pravého ramene na levé.

Neviděla mě. Ani nevěděla, že existuju. Neschovával jsem se ve vchodech domů ani se netiskl ke zdem. Nezpomaloval jsem, když zpomalila ona, ani jsem nezrychloval, když zahnula za roh. Byl jsem jako stín, plížící se v jejích stopách. Prohlížel jsem si svět jejíma očima. Měla na sobě tmavě modré sako a tartanovou sukni, která jí při chůzi povlávala kolem kolen, a bílé kotníkové ponožky vykukující z nablýskaných černých polobotek.

V East Didsbury jsme nastoupili do vlaku a vystoupili v Burnage. Potom jsme se svezli autobusem po Fog Lane až na Winslow Road. Na Claremont Grove si v kavárně Butty Full Café koupila hranolky. Z prstů s nehty okousanými do masa si pak olizovala ocet se solí.

To Marnie Loganová měla na svědomí nutkavé probuzení mojí fantazie. Marnie Loganová dodala mému životu smysl, když jsem zažíval svoje nejtemnější dny a všechno vypadalo beznadějně.

Pořád ještě mám ty suvenýry - pramen vlasů, mašli, načatý lesk na rty, náušnici a kožený náramek z Maroka - uložil jsem je do truhličky z leštěného dřeva. Takhle pohromadě vypadají jen jako drobnosti zapadlé za pohovkou nebo náhodné smetí, které u mě mohli zapomenout hosté. Přesto každá z těch věcí vypráví svůj příběh a vypovídá o těsných únicích, malých vítězstvích, prchavých okamžicích čiré radosti. Při pohledu na ně se mě zmocňují pocity, které nedokážu vysvětlit. Pýcha, hanba, něha a potěšení.

Jsem nejdůležitější osobou v Marniině životě, jen to ještě neví. Jsem ta poloviční postava na okraji jejích fotografií, stín v koutku jejího oka, který se vytratí pokaždé, když za ním otočí hlavu. Jsem duch, který tančí za jejími zavřenými víčky, a temnota, která mrká, když mrká i ona sama. Jsem její bezejmenný zastánce, její neznámý hrdina a dirigent její symfonie. Jsem ten, kdo sleduje.

1 

Když bylo Marnie Loganové čtrnáct, snila o tom, že se provdá za Johnnyho Deppa nebo Jasona Priestleyho a bude s ním žít šťastně až do smrti v domě se schodištěm jako v Jihu proti Severu a dvoudvéřovou lednicí plnou tyčinek Mars. Když jí bylo pětadvacet, chtěla dům s malou hypotékou a velkou zahradou. Teď by se spokojila s bytem v přízemí s funkčními vodovodními trubkami a bez myší.

Zastaví se na odpočívadle, přehodí si igelitové tašky s nákupem z jedné ruky do druhé, protáhne prsty a pokračuje ve stoupání. Elijah je před ní a počítá každý schod.

„Napočítám do sta,“ informuje ji s vážným výrazem.

„A co sto jedna?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„To už je moc.“

Elijah ví, kolik schodů vede od vstupní haly do posledního patra domu (sedmdesát devět) a jak dlouho trvá, než vyprší elektrický časovač na vypínači a schodiště se ponoří do tmy (šedesát čtyři), pokud tedy člověk opravdu rychle neběží. Ví i to, jak odemknout vstupní dveře pomocí dvou různých klíčů, zlatého na horní zámek a velkého stříbrného na spodní.

Opře se do dveří, otevře je a rozběhne se chodbou do kuchyně. Volá Zoe. Ta neodpovídá, protože není doma. Bude buď v knihovně, nebo u kamarádky. S trochou štěstí si dělá úkoly, ale spíš ne.

Marnie si všimne obálky na rohožce. Žádná známka ani adresa. Je od majitelů bytu, pana a paní Brummerových, kteří bydlí dole v druhém patře a vlastní v Maida Vale další čtyři byty. To z nich dělá boháče, ale paní Brummerová přesto sbírá kupóny a zdržuje frontu v supermarketu odpočítáváním měděných drobáků, které schraňuje v uzavíratelných plastových sáčcích.

Marnie dopis strčí do šuplíku k ostatním posledním výzvám a složenkám. Potom vybalí nákup, nejdřív chlazené zboží do ledničky. Elijah klepe prstem do kulatého akvária, kde svůj vesmír v kruzích obeplouvá osamělá zlatá rybka, již jeho intervence vytrhla z netečnosti. Když se znovu zastaví, Elijah se rozběhne do obývacího pokoje.

„Kde je telka, mami?“

„Rozbitá. Je v opravně.“

„Ale to neuvidím Tomáše.“

„Něco si místo něj přečteme.“

Marnie přemýšlí, kdy se naučila tak snadno lhát.

V rohu místnosti je v místě, kde stávala televize, mezera.

V zastavárně jí dali devadesát liber, které stačily na ten nákup a účet za elektřinu, ale nic moc dalšího. Když má vybaleno, vytře podlahu pod mrazákem, vytekla z něj voda. Mechanické zapípání ji vybídne, aby zavřela dveře.

„Lednice je otevřená,“ zavolá Elijah, který si hraje u ní ve skříni.

„Vím o ní,“ odpoví.

Jakmile otře kropenatě šedá opěradla lavic, posadí se, vyzuje si sandály a promasíruje chodidla. Co bude dělat s nájmem? Ten byt si nemůže dovolit, ale nic jiného taky ne. Už dluží dva měsíce. Od té doby, co Daniel zmizel, ji živí jejich omezené úspory a peníze vypůjčené od přátel. Po třinácti měsících už ale peníze i laskavosti došly. Pan Brummer už na ni nepomrkává a neříká jí „zlato“. Místo toho se v bytě každý pátek zjevuje, prochází místnostmi a požaduje, aby zaplatila, co dluží, nebo se klidila.

Marnie se prohrabává peněženkou a počítá bankovky a mince. Má třicet osm liber a nějaké drobné - na účet za plyn to nestačí. Zoe potřebuje nový kredit do mobilu a boty do školy. Také má příští týden exkurzi do Britského muzea.

Účtů ke splacení má ještě víc - Marnie si píše seznam -, ale žádný z nich si nezadá s třiceti tisíci librami, které dluží muži jménem Patrick Hennessy. Je to Severní Ir a z každého zpěvavého zhoupnutí jeho melodického přízvuku čiší zákeřnost. Byl to Danielův dluh. Peníze, o které přišel před svým zmizením. Peníze, které prosázel. Podle Hennessyho se ten dluh nevypařil spolu s Danielem. A sebedůraznější poukazování na vlastní chudobu, škemrání ani výhrůžky udáním na policii ho nesmažou. Místo toho se předává z generace na generaci, tak jako DNA předává genetickou výbavu. Modré oči, ďolíčky, tlustá stehna, třicet tisíc liber. Z otce na syna, z manžela na manželku… Ve svých nejhorších nočních můrách Marnie toho Ira vidí jako vzdálené světlo, které se k ní řítí dlouhým úzkým tunelem, zatím je celé kilometry daleko, ale blíží se. Cítí dunění pod nohama a změnu tlaku, ale nemůže se pohnout, zamrzla na místě.

Hennessy ji navštívil před dvěma týdny a domáhal se toho, aby ho pustila za Danielem. Nařkl ji, že ho ukrývá. Vrazil botu do dveří a vysvětlil jí ekonomické zásady svého podnikání, zatímco očima přejížděl křivky jejího těla.

„Je to jeden ze základních lidských rysů, touha žít v minulosti,“ řekl jí, „strávit pár neškodných hodin předstíráním, že všechno bude stejné jako kdysi, ale víla Zubnička ani velikonoční zajíček neexistují, Marnello. Je čas, aby velký holky vyrostly a chopily se zodpovědnosti.“

Hennessy jí ukázal smlouvu podepsanou Danielem. Stálo v ní, že Marnie za jeho dluhy ručí stejně jako on. Odvolala se na to, že o celé věci nic neví. Zkoušela se s ním dohadovat. Ale Ir viděl všechno černobíle - černý podpis a bílé prostěradlo, kterým přikryjí Marniino tělo, pokud nezaplatí.

„Odteď pracuješ pro mě,“ oznámil jí, když jí roztaženými prsty tiskl hrdlo ke zdi. Všimla si, že mu mezi zuby zůstal kousek jídla. „Mám agenturu v Bayswateru. Zaregistrujou si tě. Polovina všeho, co vyděláš, půjde za mnou.“

„Jak to myslíte, agenturu?“ zaskřehotala Marnie.

Hennessy vypadal, že ho její naivita baví. „Jen tak dál. To se zákazníkům bude líbit.“

Marnie to pochopila. Zavrtěla hlavou. Hennessy zvedl druhou ruku a přiložil jí palec ke krku na bod pod uchem těsně za čelistní kostí. Přitlačil na nerv.

„Říká se tomu úhel dolní čelisti,“ vysvětloval, zatímco celá pravá strana Marniina těla vybuchla bolestí, až se jí zamlžilo před očima a sevřel žaludek. „Je to tlakový bod, který objevil jeden profesor bojových umění. Policie ho používá k ovládání lidí. Ani nedělá modřiny.“

Marnie se na jeho slova nemohla soustředit. Bolest ji obrala o všechny smysly. Konečně ji pustil. „Zítra pro tebe někoho pošlu. Uděláme nějaké fotky. Dobře?“ Zahýbal jí hlavou, jako by přikyvovala na souhlas. „A ať tě ani nenapadne chodit na policii. Vím, kam tvoje děti chodí do školy a jak se jmenuje pečovatelský dům, kde máš otce.“

Marnie tu vzpomínku zaplaší, naplní konvici a otevře lednici. Vytáhne plastovou krabičku bezlepkových těstovin s boloňskou omáčkou, Elijah poslední dobou nejí nic jiného. Je spokojený. Nepláče. Pořád se usmívá. Jenom vůbec nepřibírá. Neschopnost prospívat, tak tomu říkají doktoři. Nebo odborněji celiakie. Pokud nebude jíst, nemůže růst, a pokud neporoste…

„Musím dnes večer někam jít,“ řekne mu. „Zoe se o tebe postará.“

„Kde je?“

„Brzy bude doma.“

Její dceři je patnáct. Je nezávislá. Tvrdohlavá. Krásná. Vzdorovitá. Ublížená. Dospívání a hormony dají i bez nějaké další tragédie dost zabrat. Všechny děti si zničí vlastní dětství tím, že chtějí moc rychle vyrůst.

Dnes Marnie vydělá pět set liber. Polovinu těch peněz si vezme Hennessy. Ze zbytku zaplatí účty a zítra odpoledne už jí nic nezůstane. Její hotovost snad ani není součástí normálního oběhu, spíš v kruhovém víru odtéká do odpadu.

Stojí u dřezu a dívá se na zahradu pod sebou, kde je malý bazének a rozbitá houpačka. Poryv větru rozkýve větve a rozvíří listí na zemi. Marnie většinu svých sousedů v domě nezná. Tak to dopadá, když bydlíte nad někým, vedle někoho a naproti někomu, ale nikdy ne s někým, ne společně. S lidmi, kteří bydlí na druhé straně zdi, se sice možná nikdy nesetká, ale uslyší, jak jejich vysavač naráží do obložení, uslyší jejich malicherné hádky a oblíbené seriály i bouchání pelesti postele o společnou zeď. Proč soulož tak často zní stejně, jako když si někdo doma zatlouká hřebíky?

Na vzdálené straně zahrady je za zadní ulicí a řadou garáží vidět další zahrada a totožný činžák. Pan Jezevec bydlí v pátém patře. Elijah ho tak pojmenoval kvůli tomu, že mu jeho šedý pramen vlasů připomínal Jezevce z Žabákových dobrodružství. Marnie mu vymyslela jiné jméno, když ho viděla stát u okna v kuchyni s přivřenýma očima a pravačkou horečnatě kmitající nahoru a dolů.

Před několika dny ve vedlejším domě někdo zemřel. Marnie se dívala z okna a viděla, jak přijela sanitka a vyzvedla si tělo. Podle paní Brummerové, ta zná v Maida Vale každého, šlo o starou paní, která byla už dlouho nemocná. Neměla jsem ji znát? přemýšlela Marnie. Zemřela sama jako ti zapomenutí staří lidé, jejichž částečně rozložená těla se najdou až po několika měsících, když si někdo ze sousedů konečně postěžuje na zápach?

Když se narodil Elijah, Daniel vedle jeho postýlky nainstaloval chůvičku a téměř okamžitě tak zjistili, kolik dalších rodičů v okolí si koupilo úplně stejnou vysílající na stejné frekvenci. Vyslechli si ukolébavky a hrací skříňky i kojící matky a otce, kteří usnuli s děťátkem v pokoji. Marnie si připadala, jako by špehovala cizí lidi, přesto však měla s těmi dotyčnými, kteří nevědomky sdíleli jejich zkušenosti, pocit podivné sounáležitosti a propojení.

Elijah dojedl. Marnie se ho snaží přimět k dalšímu soustu, ale jeho rty se sevřou do jednolité linky. Když ho vyzvedne z jeho vyvýšené židle, jde jí v patách do ložnice, kde pozoruje její přípravy. Podrží si její spodní prádlo proti světlu a pozoruje skrz látku svou ruku.

„Je to úplně průhledné,“ řekne.

„Tak to má být.“

„Proč?“

„Prostě to tak je.“

„Můžu ti zapnout zip u šatů?“

„Tyhle šaty zip nemají.“

„Vypadáš moc krásně, mami.“

„Ó, děkuji.“

Podívá se do zrcadla a natočí se bokem, zatáhne břicho, zadrží dech a vypne hruď.

To není špatný. Nic zatím nevypadá povoleně ani vrásčitě. Trochu jsem přibrala, ale to je taky v pohodě.

V jiné dny se bude dívat na stejný odraz, nenávidět ostrost osvětlení a nacházet nedostatky tam, kde by mohla být mírnější.

Z předsíně k ní dolehne zvuk otevření a zavření dveří. Zoe odhodí školní brašnu do kouta svého pokoje a skopne si boty. Dojde do kuchyně, kde otevře lednici a napije se mléka přímo z lahve. Otře si ústa a bosa se vydá do obývacího pokoje. Křičí.

„Kde je telka, sakra?“

„Pozor na jazyk,“ řekne Marnie.

„Je rozbitá,“ ozve se Elijah.

Zoe pořád huláká: „Ona není rozbitá, co?“

„Pár týdnů se bez televize obejdeme.“

„Týdnů?“

„Až dostaneme peníze z toho pojištění, koupíme si novou, slibuju. Velkou plochou obrazovku s kabelovkou a všemi filmovými kanály.“

„Pořád ty peníze z pojištění. My žádný pojištění nedostaneme.“

Marnie se vynoří z ložnice, boty v rukou. Zoe pořád ještě zírá do prázdného rohu, kde stávala televize. Její blonďaté lokny povlávají ve vzduchu, jako by se snažily otočit za světlem.

„To nemyslíš vážně.“

„Je mi to líto,“ řekne Marnie a pokusí se dceru obejmout.

Zoe ji setřese. „Ne, není. Jseš k ničemu!“

„Takhle se mnou nemluv!“

„Nemáme počítač. Nemáme internet. A teď už nemáme ani posranou televizi!“

„Nenadávej, prosím.“

„Pár týdnů?“

„Řekla jsem, že je mi to líto.“

Zoe se znechuceně odvrátí a zabouchne za sebou dveře do svého pokoje. Elijah je zamlklý. Zakašle a celé jeho tělo se otřese. Jeho hruď poskakovala celý den. Marnie mu položí dlaň na čelo. „Nebolí tě v krku?“

„Ne.“

„Řekni Zoe, ať ti změří teplotu.“

„Můžu zůstat vzhůru?“

„Dneska ne.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Moc dlouho ne.“

„Budu ještě vzhůru, až přijdeš?“

„Doufám, že ne.“

Někdo zvoní. Marnie stiskne tlačítko interkomu. Rozsvítí se malá obrazovka. U vchodových dveří stojí Quinn.

„Už jdu,“ řekne mu a vezme si kabelku a klíče. Zaklepe na dveře Zoina pokoje a přitiskne tvář k obarvenému dřevu.

„Odcházím. Večere je na sporáku.“

Čeká. Dveře se otevřou. Zoe má na sobě kraťasy a tílko. Jedno sluchátko má v uchu, druhé se houpe na šňůře. Obejmou se. To objetí je o malinko delší než obvykle. Omluva.

Elijah se protlačí kolem Marnie a vrhne se sestře do náručí. Zoe ho snadno zvedne, usadí si ho na boku a zaprdí mu rty na krk. Odnese ho do obývacího pokoje a vyhlédne z velkého arkýřového okna, které směřuje na ulici před domem.

„Musíš být jediná servírka v Londýně, co ji do práce vozí v tak nóbl auťáku.“

„Je to bar, ne restaurace,“ řekne Marnie.

„S šoférem?“

„Hlídá u dveří.“

„Vyhazovač?“

„Asi by se mu tak dalo říkat.“

Marnie si zkontroluje obsah kabelky. Mobil. Rtěnka. Tužka na oči. Pepřový sprej. Klíče. Telefonní čísla pro případ nouze. Kondomy.

„Změř Elijahovi teplotu, a jestli má horečku, dej mu Nurofen. A dohlédni na to, aby se před spaním vyčůral.“ Cestou ze schodů si vykasá šaty, aby se jí šlo snáz. Když dojde do vstupní haly, znovu si je stáhne. Pootevřou se dveře. Trevor vykoukne ze svého bytu a otevře dveře ještě víc.

„Ahoj, Marnie.“

„Nazdar, Trevore.“

„Jdeš ven?“

„Jo.“

„Práce?“

„Hm.“

Trevorovi je něco přes třicet, má hubenou hruď a čím dál širší pas a tváře a nos poseté pihami. Za krkem má zaháknutá sluchátka a jejich kabel se mu kývá mezi koleny.

Marnie se ohlédne ke vchodovým dveřím. Quinn nemá rád, když na někoho musí čekat.

„Koupil jsem si novou muziku,“ řekne jí Trevor. „Nechceš si ji poslechnout?“

„Teď zrovna nemám čas.“

„Možná později.“

Marnie už je ve dveřích. „Možná.“

„Užij si večer,“ zavolá za ní.

„Ty taky.“

Cítí se provinile. Trevor ji pořád zve, aby si poslechla nějakou hudbu nebo se podívala na DVD. Čas od času si půjčuje jeho počítač, aby poslala pár e-mailů nebo si něco vyhledala, ale nikdy se u něj nezdrží. Trevor je správce, který se stará o zahrady a všeobecnou údržbu. Také patří mezi lidi, kterým Daniel říká „vysavači“: někdo, kdo vysává z místnosti energii. Existují i „ohřívači“, kteří rozdávají teplo. Když jste s nimi, cítíte se šťastní a plní energie.

Quinn naleštěnou černou polobotkou zašlápne cigaretu. Neotevře Marnie dveře. Místo toho vklouzne za volant a nahodí motor. Otráveně. Mlčky. Marnie zakručí v prázdném žaludku. V agentuře jí řekli, aby před prací nejedla, protože by se pak cítila nafoukle.

Quinn vyjede na Harrow Road a začne se agresivně proplétat provozem.

„Řekl jsem ti přesně v sedm.“

„Elijah je nachlazený.“

„To není můj problém.“

Marnie ví o Quinnovi tři věci. Má newcastleský přízvuk, v přihrádce dveří u sedadla řidiče si vozí páčidlo a pracuje pro Patricka Hennessyho. Je to teprve Marniina třetí noc. Pokaždé se jí svírá žaludek a potí dlaně.

„Je to pravidelný zákazník?“

„Nováček.“

„Prověřili ho?“

„Jistě.“

Marniina nejlepší kamarádka Penny jí poradila, aby se takhle ptala. Penny s tím má zkušenosti. Po vysoké mezi modelingovými zakázkami pracovala jako profesionální společnice, modeling totiž zjevně ani nezaplatil její kreditní kartu, ani nezvládl zafinancovat její slabost pro designové oblečení. Marnie to v tu chvíli šokovalo. Zeptala se Penny, jaký je rozdíl mezi tím, když se někdo živí jako společnice nebo jako prostitutka.

„Asi čtyři sta liber na hodinu,“ odpověděla Penny, jako by to bylo úplně jasné.

Marnie sklopí stínítko a zkontroluje si v zrcátku make-up. Tak tohle je teď můj život? Roztahovat nohy za peníze. Plkat o ničem s bohatými podnikateli, předstírat, že ji dostali svým kouzlem a ostrovtipem. A s každým dalším číslem tak pomalu splácet dluh Patrickovi Hennessymu. Tohle nečekala. Ani si to tak nepředstavovala, když byla v Zoeině věku, ani když si vzala Daniela, ani když o něj tak náhle přišla. Když jí bylo sedmnáct, chystala se být novinářkou, psát články o módě pro Tatler nebo Vogue. Pak se smířila s prací v reklamě a stala se z ní copywriterka. Zbožňovala to. Otěhotněla. Odešla.

Ani v nejhorších nočních můrách by ji nenapadlo, že bude pracovat pro eskortní agenturu. A bez ohledu na to, jak často si opakovala, že to není navždy, jen na dalších pár týdnů, jen dokud nedostane ty peníze z pojištění, to nepříjemné šimrání v žaludku nepolevovalo.

Vědí o tom jen dva lidé - Penny a profesor O‘Loughlin, psycholog, k němuž Marnie chodí. Zbytek její rodiny a přátel si myslí, že má novou práci na částečný úvazek jako provozní ředitelka nóbl restaurace. A když ti samí přátelé vytáhnou klišovitá přirovnání, že se ve svých pracích pro korporát „prodávají“, Marnie jen kýve hlavou, soucítí s nimi a myslí si: „Vy idioti.“

Auto zastaví na Aldwychi naproti Bush House. Portýr z hotelu přejde chodník a otevře Marnie dveře. Ta zvedne dva prsty, aby ještě počkal. Portýr se stáhne, ale nejdřív zalétne pohledem k jejím nohám, očima jí přejede od kotníků až k okraji šatů.

Quinn vytočí číslo.

„Dobrý den, pane, jen potvrzuji, že Marnella bude hned u vás. Omlouvám se za zpoždění. Pokoj 304… Hotovost předem. Pět set za hodinu. Ano, pane, užijte si večer.“

Marnie se znovu zkontroluje, prsty si pročísne vlasy a napadne ji, že si je měla umýt.

„Jak staře zní?“

„Nad osmnáct.“

„Kde budeš ty?“

„Poblíž.“

Marnie přikývne a se skloněnou hlavou a zadrženým dechem přejde chodník. Portýr ji pustí dovnitř a popřeje jí hezký večer. Společnice sice nejsou v prvotřídních hotelích vítanými hosty, ale pokud jsou dostatečně elegantně oblečené a nesjednávají si zákazníky v lobby nebo hotelovém baru, tolerují je. Existují na to určité protokoly. Nikde se nezdržovat. Pokud není na první pohled jasné, kde jsou výtahy, prostě pokračovat v chůzi a předstírat, že víte, kam jdete. To jí řekl Quinn spolu s ostatními pravidly: peníze si vyžádej předem; telefon měj na dosah ruky; žádné svazování, pokud tedy nesvazuješ klienta; čas navíc stojí peníze.

Ve třetím patře zkoumá čísla pokojů. Zastaví se přede dveřmi a snaží se uklidnit, říká sama sobě, že to zvládne. Lehce zaklepe kloubem prstu. Dveře se okamžitě otevřou.

Stydlivě se usměje. „Dobrý den, jsem Marnella.“

Zákazníkovi táhne na padesát, má úzkou tvář a zvláštně staromódní účes s pěšinkou vpravo. Nemá boty a je ležérně oblečený.

„Owen,“ řekne nejistě a otevře dveře dokořán.

Marnie si svlékne kabát, už je ve své roli. Quinn jí nakázal, aby byla sebevědomá a ujala se vedení. Nedat zákazníkovi najevo, že je nervózní nebo že je v té hře nová. Owen se na ni snaží nezírat. Třesoucíma se rukama jí vezme kabát. Ramínko mu skoro vypadne z prstů a zapomene zavřít dveře od skříně.

„Nedáte si něco k pití?“

„Perlivou vodu.“

Skrčí se do podřepu a otevře minibar. Vidí bledou kůži nad jeho patami propletenou žilkami.

„Nikdy nemůžu najít skleničky.“

„Na horní poličce,“ řekne Marnie.

„Ach, ano.“ Zvedne je nad hlavu. „Asi se v místech, jako je tohle, dost vyznáte.“

„Prosím?“

„V hotelových pokojích.“

„Ach, ano. Jsem úplná odbornice.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem…“

„Vím, že jste nechtěl.“ Věnuje mu svůj namalovaný úsměv a usrkne si ze skleničky. „Poslyšte, Owene, než začneme, musím si od vás vzít peníze. Je to jedno z pravidel.“

„Samozřejmě.“

Natáhne se pro peněženku, která je ošoupaná do hladka a zakulacená podle tvaru jeho pozadí.

Marnie je na zvracení. Tuhle část nesnáší. Při sexu může předstírat, že je to prostě sex, ale peníze z toho celého dělají něco laciného, nevymáchaného a starodávného. Když něco obsahuje tělesné tekutiny a hotelové pokoje, nemělo by se jednat o obchodní transakci. Owen přepočítá hotovost. Marnie přejde místnost a zastrčí si svazek bankovek do kapsy kabátu. Všimne si, že ve skříni visí igelitový pytel z čistírny.

Uhladí si předek šatů, otočí se zpátky na Owena a čeká, až udělá první krok. Ten do sebe obrátí svou skleničku a navrhne nějakou hudbu. Zapne CD přehrávač. Hraje stará píseň. Když se na ni znovu podívá, Marnie se svléká.

„To nemusíte.“

„Máme jen hodinu,“ řekne.

„Já vím, ale můžeme si chvíli povídat.“

Přikývne a posadí se na okraj matrace. Jen ve spodním prádle se cítí rozpačitě. Owen se posadí vedle ní, necelého půl metru daleko. Je to hubený muž s velkýma rukama.

„Tohle jsem ještě nikdy nedělal,“ řekne. „Netvrdím, že jsem nedělal to. Nejsem gay nebo tak… Jsem hetero. Už jsem měl spoustu ženských. Jsem otec, a proto je pro mě tak těžké vás vidět.“

„Samozřejmě,“ řekne Marnie.

„Zrovna mi umřela matka,“ vychrlí ze sebe.

„To je mi líto. Byla nemocná?“

„Už dlouho, rakovina.“

Marnie nechce poslouchat jeho životní příběh ani si porovnávat karty.

Owen upřeně hledí na hřbety svých rukou, jako by na nich počítal pihy. „Už jsem to chtěl udělat dávno, ale matka by to nepochopila. A ona vždycky poznala, když jsem jí lhal. Není snadné se o někoho starat.“

„Chápu,“ řekne Marnie.

„Vážně?“

Marnie poplácá postel vedle sebe a pokyne mu, aby si k ní přisedl blíž.

„Zatančíte si se mnou?“ vyhrkne Owen.

„Nejsem moc dobrá tanečnice.“

„Ukážu vám, jak na to.“

Owen se postaví a natáhne ruce. Marnie položí levou ruku na jeho rameno a cítí, jak ji jeho chladná dlaň svírá kolem pasu. A najednou tančí, kyčel na kyčli, její dlouhé růžové nehty se ztrácejí v jeho pěsti. Krouží. Vznášejí se. Není to velký pokoj, ale do nábytku nevrazí.

Marnie si u něj v náručí připadá malá, jako dospělá neteř tančící se strýčkem.

„Netancovala jsem od svojí svatby,“ zasměje se. „Ale můj otec nikdy nebyl takhle dobrý tanečník.“

Owen ji rozmáchle zakloní a vrací jí úsměv.

Marnie se narovná a najednou si nejsou jistí, jak po tomhle sdíleném zážitku pokračovat. Marnie si nechá ramínka svého negližé sklouznout z ramen a celý kus oděvu se jí sveze ke kotníkům. Touhle dobou si většinou vyslechne komplimenty na svoje poprsí, ale Owen ještě nijak nezareagoval. Jeho oči jako by se ztratily ve vráskách. Odvrátí se. Něco se mezi nimi změnilo. Ztratil nervy.

„Oblečte se, prosím.“

Marnie se rozpačitě zakryje a přejde k minibaru. Nalije si drink, tentokrát skotskou, a pije ji čistou.

„Nemusíte tu zůstávat,“ řekne Owen.

„Zaplatil jste.“

„Já vím, ale nemusíte tu zůstávat.“

„Co kdybyste si šel do koupelny opláchnout obličej? Bude vám líp.“

Když se za ním zavřou dveře, Marnie odhrne přehoz přes postel. Vytáhne z kabelky kondom a položí ho na noční stolek. Je to její třetí noc a učí se, že každý zákazník je jiný. Její první zákazník byl podnikatel z Midlands, který do Londýna přijel na veletrh ve výstavním centru Earl’s Court. Druhý zase chlápek něco přes třicet s přízvukem fajnovky z City, který měl doma v Hertfordshiru ženu a dvě děti. Teď má chlapa ve středním věku fixovaného na matku a prolezlého pocitem viny. Nejhorší na tom je, že ji jeho vina nakazila a zvýšila její vlastní pocit studu.

Všimne si, že pod postelí je schovaná igelitová taška. Palcem u nohy ji otevře a uvnitř uvidí naleštěné černé kožené boty a dvě obálky. První je nadepsaná: Poslední vůle. Druhá: Vážený čtenáři.

Ani jedna není zalepená. Marnie otevře první a na papíru uvnitř přečte začátek dopisu.

Je mí líto, že odcházím jako zbabělec, ale odešel ode mě někdo, koho moc miluji, a nedokážu si představit, jak jinak se ze svého utrpení dostat. Postarejte se, prosím, o moje děti…

Marniiny oči se rozběhnou po místnosti. Ten oblek z čistírny. Ty boty.

Owen stojí ve dveřích koupelny.

„Co to děláte?“

Marnie svírá dopis v ruce. „Je to dopis na rozloučenou?“

„Neměla byste otevírat cizí poštu. Kolik jste toho stihla přečíst?“

„Dost,“ odpoví Marnie a dopis znovu složí. „Chystáte se zabít?“

„Do toho vám nic není.“

„To je špatně. Nikdy na tom nejste tak zle, jak si myslíte.“

Sarkasticky se uchechtne. „Takže teď dostávám emocionální rady od prostitutky.“

Marnie ztuhne.

„Už můžete jít,“ zopakuje.

„Nikam nejdu, dokud mi neslíbíte, že to neuděláte.“

„Neznáte mě ani hodinu,“ řekne Owen. „Jak byste mě mohla chápat?“

Marnie s ním polemizuje, hledá ta správná slova, říká mu, že život je dar a výsada a nemělo by se jím plýtvat. Všechno se může změnit.

„A zítra je nový den,“ utrousí Owen sarkasticky.

„A co vaše děti? Co tím sdělujete jim? Taky už jsem se cítila jako vy,“ pokračuje. „Přemýšlela jsem o sebevraždě.“

„Tohle není soutěž o to, kdo má posranější život.“

„Nevzdala jsem to. Přežila jsem.“

Poví mu o Danielově zmizení a o tom, jak sama vychovává dvě děti. On zatím stojí u okna zády k ní a pozoruje světla na mostě Waterloo Bridge.

„Jak?“ zeptá se ho.

„Řeka.“

„Takže jste mě chtěl ošukat a pak skočit z mostu?“

„Ne, chystal jsem se počkat po matčině pohřbu.“

Marnie šokovaně otevře ústa.

„Neumím plavat,“ dodá na vysvětlenou.

„To není moc příjemná smrt.“

„Nemá to být příjemné.“

Marnie zvoní mobil. Je to Quinn. Když mu to nezvedne, za chvilku bude klepat na dveře.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se.

„Jo. Jen to trochu trvá.“

„Platí extra?“

„Není to tak jednoduché.“

„Pracuješ. Ať ti zaplatí.“

Zavěsí. Marnie se přes postel zadívá na Owena. V dlouhém, rozpačitém tichu, které následuje, má pocit, jako by ho přitahovala zpátky k sobě, nebo možná jako by si ji k sobě blíž přitahoval on. Pomyslí na Daniela a najednou je plná vzteku.

„Vy to neuděláte. Nezmizíte. Nezabijete se. Zůstanete naživu a poperete se s tím… Slibte mi to,“ řekne.

„Proč vám na tom záleží?“

„Protože jsem přišla o manžela a mám doma malého chlapečka a nechci, aby si myslel, že svět je tak hrozné místo.“

„Tolik to pro vás znamená?“

„Ano.“

Usměje se na ni. Je to skoro uchechtnutí. „Já jsem zaplatil jen za jednu hodinu.“

„O to tu nejde. Nikam nejdu. Zůstanu tady, dokud mi to neslíbíte.“

„Vy byste se mnou zůstala?“

„Ne kvůli sexu, jen dokud mi to neslíbíte.“

Owen na ni upře pohled, v němž se mísí obdiv a touha. Marnie si obleče šaty a obuje boty, prádélko zmačká a nacpe do kapsy kabátu. Nahmatá svazek bankovek.

„Vrátím vám peníze.“

„Cože?“

„Vezměte si je. Udělejte pro sebe něco hezkého.“

Nevezme si je hned. Marnie mu roztáhne prsty a vmáčkne mu bankovky do dlaně.

„Nechte si je vy,“ řekne jí.

„Ne.“

„Potřebujete je.“

Marnie zakroutí hlavou. „Takhle budu vědět, že to neuděláte, protože mi to budete dlužit. Máme dohodu?“

Přikývne.

Owen sedí na posteli, nohy rozkročené, lokty se opírá o kolena. Marnie s tím mužem nemá nic společného, ani peníze, ani společenskou vrstvu, ani vzdělání, věk nebo zájmy. Nezná jeho příjmení. Přesto se jí podařilo na něj nějak naladit, propojit se s ním. Je to zvláštní pocit, dívat se, jak nějaký muž něco dělá kvůli ní.

„Kdy je ten pohřeb?“

„Zítra ráno.“

„V kolik?“

„V devět.“

„Chci, abyste mi po něm zavolal. Dám vám svoje číslo.“

Marnie napíše svůj telefon na hotelový bloček. Owen si papírek vezme, aniž by se jí podíval do tváře. „Nešla byste se mnou?“

„Na ten pohřeb?“

„Moc by to pro mě znamenalo.“

„Mám schůzku.“

Přikývne.

„Poslouchejte mě, Owene. Vy to zvládnete. Já vám pomůžu. Zítra mi zavolejte.“

Podívá se na Marniin papírek. „Myslel jsem, že společnice mají používat smyšlená jména.“

„Nejsem moc dobrá společnice.“

Owen se tiše uchechtne.

„Co vás rozesmálo?“

„Vy asi čtete, co?“

„Čtu?“

„O lehkých holkách se zlatým srdcem.“

„Není zlaté,“ odpoví.

„Máte pravdu,“ řekne on. „Je ještě vzácnější.“

Ještě než Marnie dojde k otáčecím dveřím, už začíná panikařit kvůli tomu, co asi řekne Quinn. Černé Audi parkuje na zákazu v úzké uličce za hotelem, kousek od Covent Garden. Quinn se opírá o kapotu a kouří. Pouliční lampa mu za hlavou obkresluje siluetu a zároveň před něj vrhá stín, který vypadá jako temná pěšinka, táhnoucí se po dlažebních kostkách až k jeho naleštěným botám.

Marnie udržuje auto mezi sebou a Quinnem a přidržuje si kabát u těla, jako by si přála, aby ji před ním dokázal ochránit.

„Zaplatil extra?“ zeptá se Quinn.

„Byl tam trochu zádrhel. Chtěl spáchat sebevraždu.“

„A tys mu na to skočila?“

„Je to pravda.“

Quinn se k ní začne přibližovat, jeho odraz klouže po kapotě Audi. Snaží se před ním necouvat, ale sevře se jí hrdlo a nejradši by se někde schovala. Quinn odcvrnkne cigaretu a tvrdě natlačí Marnie na auto.

„Kde jsou ty posraný peníze?“

„Nevzala jsem si je.“

„Takže jsi ho ošukala zadarmo?“

„Nedělali jsme to.“

On se znovu zasměje, tentokrát ještě sarkastičtěji, a vtlačí jí koleno mezi nohy. Jednou rukou ji drží za krk, zatímco ji druhou prohmatává mezi nohama a pátrá po důkazu. Jeho prsty jsou tak hrubé, až musí zatínat zuby. Ponížením. Vztekem.

„Spokojený?“

Její tón ho rozlítí. Jedna rána, pěkně do podbřišku, ji přiměje schoulit se do klubíčka. Chce se sesunout k zemi, ale on ji pořád drží vzpřímeně, natlačenou k vozu. Dopadne druhá rána. V plicích už nemá vzduch, který by jí z nich mohl vyrazit. Do tváře ji neuhodí. Když chcete prodávat ženské tělo, jsou modřiny na obtíž. Znovu se rozmáchne a vrazí jí pěst do žaludku. Její nohy sebou zaškubou. Svět se jí zhoupne před očima.

V jeho pohybech je jakási brutální poezie, každá rána je vypočítaná tak, aby s minimálním úsilím napáchala co nejvíc škody. Quinn vezme do hrsti hustý pramen jejích vlasů a přiblíží rty k jejímu uchu.

„Bojíš se?“ zašeptá a zjevně si to celé vychutnává. Rozhlédne se po ulici. Zpoza rohu vyjelo černé taxi, jeho světla se zhoupnou na zpomalovacím prahu. Zastaví u nich. Řidičovo okénko sjede dolů.

„Je tu všechno v pořádku?“ zeptá se.

„V nejlepším,“ odpoví Quinn a podpírá přitom Marnie paží kolem pasu. „Trochu se přepila šampaňského.“

Řidič se zadívá na Marnie. „Jste v pořádku, slečno?“ Přikývne.

Taxi odjede. Quinn otevře dveře Audi a strčí Marnie na zadní sedadlo. Ta upustí kabelku a její obsah se vysype pod sedačky. Posbírá ho.

„Šéf ti nepoděkuje,“ řekne Quinn. „To je ti jasný, že?“

2 

Bolest Marnie probudí ještě dřív než slunce. Rozhlíží se přimhouřenýma očima, neodvažuje se pohnout a přemýšlí, jestli nemá zlomená žebra. Quinn mohl zajít příliš daleko. Přestane mhouřit oči a zkusí se soustředit na zarámovanou fotografii na nočním stolku. Na obrázku sedí Danielovi na klíně ve svatebních šatech a směje se. On ji zaklání, jednou rukou jí podpírá hlavu a má pootevřené rty v očekávání polibku.

Většina fotografií z její svatby působila příliš strnule, lidé vypadali, jako by je někdo někam naaranžoval. Muži se očividně zoufale těšili, až si budou moct rozepnout vrchní knoflík u košile, a ženy možná už unavovalo neustále zatahovat břicho. Tahle byla spontánní, plná vášně a emocí. Štěstí polapené mrknutím objektivu.

Když Marnie pomyslí na Daniela, jsou to tyto drobné, skoro náhodné vzpomínky, ze kterých se jí dělá knedlík v krku. Jak ho pozorovala při holení. Jak mu voněly vlasy potom, co vylezl ze sprchy. Jak se k němu vždycky tulila na pohovce. Jak si na sebe bral zástěru s volánky, když v neděli ráno dělal palačinky…

A teď je pryč. Nepřítomen. Zmizel. Už víc než rok o něm neslyšela. Žádné telefonáty, e-maily, smsky, bankovní převody, nikdo ho neviděl. Nikdo nepoužil jeho pas, jeho kreditní karty, jeho členství v posilovně, mobilní telefon.

Většinu toho období se jí dařilo dál věřit, že je ještě naživu. Nadskakovala při každém zazvonění telefonu, neustále si kontrolovala záznamník a každých pár dní volala na policii. Pravidelně se modlila, zkoumala projíždějící auta a nedočkavě otevírala poštovní schránku. Ale teď už si takovou naději nemůže dovolit. Potřebuje peníze a k Danielovým zbývajícím statkům se nedostane, dokud buď on sám neprojde dveřmi, nebo dokud se nenajde jeho tělo. Žádná další možnost neexistuje, žádné kompromisy, žádné polovičatosti.

Zatím se jí po něm stýskalo natolik, že to úspěšně utlumovalo její racionální vnitřní hlas. Četla o lidech, kteří nikdy nepřestali doufat. Věřit, že jejich blízcí jsou naživu pod sutinami, že se někde přidržují trosek plovoucích na hladině nebo že je vychovává někdo jiný. Marnie se snažila stát jednou z nich, ale neustále se jí do toho vměšuje realita. Nikdo přece jen tak nezmizí, ne beze stopy, ne v době mobilních telefonů, internetového bankovnictví, pasů a facebookových účtů. Policie pátráním po Danielovi strávila celé měsíce. Hledali elektronické stopy. Přes Interpol, Europol a agentury zabývající se zmizelými osobami vyslali jeho fotku do světa, ale nikdo ho neviděl.

Marnie třináct měsíců hledala výmluvy. Daniel musí někde ležet v kómatu nebo ho někdo drží jako rukojmí. Třeba ztratil paměť nebo čeká v programu na ochranu svědků, až bude moct podat výpověď. To jediné, co si nedokázala připustit, je to nejzjevnější vysvětlení: nevrací se domů, protože nemůže. Ztěžka polkne a otevře ústa, aby se pokusila vyslovit tu větu: můj… manžel… je… mrtvý.

Elijah stále ještě spí, je zabalený v dece, hromádka chlapeckých vůní a posmrkávání. Slíbila mu k snídani vafle. Potom ho doprovodí do školky a na jedenáctou má schůzku s profesorem O’Loughlinem.

Od Danielova zmizení se Marnie s profesorem vídá dvakrát týdně, v úterý a pátek. Hradí to státní zdravotnictví. Možná mají speciální fond pro ženy, jimž zmizí manžel. Jinak by si klinického psychologa nemohla dovolit.

Její návaly úzkosti se už nedostavují tak často, ale pořád mívá výpadky paměti, chybějící časové úseky, někdy několikaminutové, jindy trvají i několik hodin. Probere se z nich jako ze sna a nemá tušení, co se mezitím stalo. Profesor O’Loughlin nepoužívá slova jako „lék“. Místo toho mluví o „vyrovnání se“, jako by v cokoli lepšího ani nemohla doufat. Lék by byl super. Vyrovnání se stačí.

Už si tím vším jednou prošla, poradenstvím a terapií. Jako dítě chodila za psychiatrem, který se pro ni stal něčím jako druhým otcem, to však profesorovi neřekla a není si tak úplně jistá proč. Je jí to trapné. Má pocit, že to je irelevantní. Nechce, aby si myslel, že je beznadějný případ.

Joe O‘Loughlin umí naslouchat. Většina lidí neví, jak na to. Obvykle jen čekají, až ten druhý sklapne, aby mohli znovu něco říct oni, ale profesor visí na každém slově, jako by kázala písmo svaté. Když se dostane k těm těžkým částem a nemůže najít slova, nijak na ni netlačí. Jen čeká.

Marnie se znovu zadívá na fotografii. Daniel má vlasy vyztužené gelem a jeho zlatý snubní prsten se blýská ve slunečním světle. Ze smíchu se mu dělají vrásky kolem očí a ona skoro cítí jeho polibek. Zvedne si prsty ke rtům ve snaze si ten okamžik přiblížit. Bylo to takové období bezstarostné volnosti. Žádné obavy, starosti ani drobné potyčky. Už čekala Elijaha, ale to se dozvěděla teprve o několik týdnů později, když načůrala na tu tyčinku. Nikdy nebyla tak šťastná, tak plná inspirace, tak zamilovaná. Klidně spolu mohli dobýt svět.

Spustí nohy z postele, přimhouří oči bolestí a opatrně se šourá do koupelny. Tam se zadívá na svůj nahý odraz v zrcadle. Modřiny se už začínají vybarvovat, její bledou kůži pokrývají pestré žluté a modré skvrny. Pohled na ně jí vrátí vzpomínku na to bití z předchozí noci, kdy měla pocit, jako by se její klouby rozpojily a uvolnily, jak jí ve vlnách projížděla bolest.

Když se svíjela bolestí, Quinn jí něco řekl.

„Tvůj manžel byl srab,“ zašeptal.

Co tím asi myslel?

Zeptat se ho nemohla. Nemohla ani dýchat. Příště to z něj dostane, pomyslí si, ale žádné příště už nebude. Nemůže se tam vrátit. Včera v noci ty šaty i luxusní spodní prádlo vyhodila, zahrabala je hluboko do popelnice. Udělala to na důkaz svého rozhodnutí, potvrzovala si tak vlastní odhodlání. Přiloží si prsty na břicho a přejede jimi po modřině. Přitom si všimne ulomeného nehtu. Přišla o něj v noci spolu se svou důstojností a posledními zbytky sebeúcty.

Otočí kohoutkem a cáká si do tváře studenou vodu, dokud ji nezačnou pálit oči. Potom si natáhne župan a jde do kuchyně. Zoe snídá toast nad stránkami svých zápisků z biologie.

„Ty jsi ale brzo vzhůru.“

„Písemka.“

„Co sis to udělala s vlasy?“

„Nic.“

„Máš tam modrý proužek.“

„No a?“

„Vypadá to hrozně.“

„Díky, mami, ty taky vypadáš děsně.“

Marnie si povzdychne. „Můžeme začít znovu?“

Zoe zvedne ruce na znamení příměří.

„Dobré ráno, dcero moje, lásko mého života, vypadáš, jako by sis na hlavu vylila čistič do záchodu, ale je to tvoje hlava a tvoje vlasy a máš právo si je ničit, jakkoli se ti zamane.“

„Děkuji ti, matko moje, mohla bych dostat trochu peněz?“

„Proč?“

„Stará historie - exkurze do Britského muzea, dneska máme odevzdávat povolení od rodičů.“

„Kolik?“

„Deset liber.“

„Nemám něco podepsat?“

„Už jsem to podepsala za tebe.“

Zoe zhltne zbytek toastu a zvedne svou školní brašnu.

„Tak zatím, matko.“

„Počkej!“

„Co?“

Marnie si ukáže na tvář. „I když jdeš na poštu.“

Zoe protočí oči v sloup a políbí ji na stanovené místo. „I když jdeš na poštu.“

Marnie si obleče svoje modré letní šaty a propínací svetřík. Je to to nejhezčí, co vlastní. Hned se cítí líp. Šaty mají kolem krku vyšité malé bílé květy a připomínají jí, jak si na líbánkách ve Florencii koupila podobné na tržišti San Lorenzo.

Elijah už je oblečený a naládoval do sebe většinu svých bezlepkových vaflí. Pro jednou vyrazí včas. Na půli cesty ze schodů se Marnie podlomí nohy a musí se chytit zábradlí a na chvilku se posadit.

„Jsi v pořádku, mamí?“

„Nic mi není.“

„Proč sedíš?“

„Odpočívám.“

Je slunečné ráno na konci září. Stromy vypadají unaveně. Opadávají. Elijah poskakuje po chodníku, přeskakuje praskliny v asfaltu. Ve školní tašce s kresleným Spongebobem má čedičové vejce z hory Vesuv (on jí říká Vejuf), které nese ukázat do školky už asi po dvacáté. Marnie si dokáže představit, jak celé obecenstvo předškoláků jen protáčí oči a mumlá si: „Bože, už ne.“

Když dojdou na Warrington Crescent, najednou má jako už tolikrát dojem, že na sobě cítí tíhu něčího pohledu. Ten třaslavý, plazivý pocit vzadu na krku, jako by ji někdo sledoval nebo se jí tiše vysmíval, si nedokáže tak docela vysvětlit.

Občas se ohlíží přes rameno nebo bez varování vkročí do dveří nějakého domu, aby se mohla rozhlédnout, ale nikdy nikoho nevidí. Žádné oči. Žádné kroky. Žádné stíny.

Elijahova školka je ve staré faře u kostela. Herna voní voskovkami a barvami na plakáty a je zařízená miniaturními plastovými stolečky a židličkami. Marnie pověsí Elijahovu tašku na věšák a zapíše se do knihy příchodů. Elijah ji dvakrát políbí, ale nerozpláče se. Ty dny už má dávno za sebou.

Paní Shearerová si s ní chce promluvit. „Jde o koncert na ukončení školního roku,“ řekne. „Budeme zpívat písničku o tatíncích, ale vzpomněla jsem si na Elijaha.“

„Co s ním?“

„Vzhledem k okolnostem jsem si myslela, že by z toho mohl být smutný.“

„Smutný?“

„Že by mu to mohlo přivolat ošklivé vzpomínky.“

„On má jenom hezké vzpomínky.“

Paní Shearerová se strnule usměje. „Ano, samozřejmě, v pořádku.“

Marnie by měla být smírnější, ale už nesnese ty neustálé projevy soucitu od ostatních a to neustálé předstírání, že nevnímá rozhovory, které vedou za jejími zády. Drby. Kusé poznámky. Nedokázala si udržet manžela. Utekl od ní. Opustil ji. Teď je z ní opuštěná matka. Ty nejhorší poznámky se týkají toho, že by se už měla „posunout někam dál.“ Co to vůbec znamená? Vždyť se posouvá. Země se točí. Slunce vychází a zapadá.

Vibruje jí mobil. Dotkne se displeje, ale číslo nepoznává.

„To je Marnella?“

Pozná ho po hlase.

„Dobrý den, Owene, tak co pohřeb?“

„Hrůza.“

„Kde jste teď?“

„Na nádraží Paddington.“

„Proč?“

„Napadlo mě, že bych si udělal výlet na sever. Nechcete jet se mnou?“

„Teď toho zrovna mám docela dost, ale na výlet vlakem je dnes dobré počasí.“

„To ano. Já svůj slib dodržím, Marnello, ale možná byste mohla udělat i vy něco pro mě.“

„A co?“

„Takové hodné děvče jako vy by nemělo souložit s cizími lidmi.“

„Nemyslím, že zrovna vy mě o tomhle můžete poučovat, Owene.“

„Možná ne, ale co by na to asi řekla vaše matka?“

„Moje matka je po smrti,“ odpoví Marnie a snaží se přitom neznít podrážděně.

Na pozadí se ozve nádražní hlášení.

„Asi bych měl jít,“ řekne Owen. „Moc rád jsem vás poznal, Marnello.“

„Já vás taky, Owene, ale když už jsme u těch věcí, co pro sebe navzájem děláme, chci, abyste se dál vyhýbal těm mostům.“

Uchechtne se. „Vy taky.“

3 

Joe O’Loughlin se v kavárně usadí u svého obvyklého stolu a objedná si od servírky známé tím, že se nikdy neusmívá, k snídani to, co vždycky. Každý den se z té ženské snaží vymáčknout něco, co by se dobré náladě alespoň vzdáleně blížilo, používá na ni svoje nejlepší průpovídky a pokouší se ji zatáhnout do konverzace. Ona pokaždé jen nakrčí horní ret a řekne: „A dáte si ještě něco dalšího?“

Má rád jeden z venkovních stolů, kde může číst ranní noviny a pozorovat přitom, jak lidé odhodlaně míří k vlakovému nádraží na cestě do práce - ženy s vlhkými vlasy a sukněmi sladěnými se saky a muže v oblecích s kufříky nebo brašnami. Kam asi všichni jedou? Pracovat v krabicovitých kukaních, skládat bedny na hromádky, odškrtávat okénka.

Když se přestěhoval na venkov, stýskalo se mu po Londýnu, a teď se mu stýská po venkově, obzvlášť po Julianne a dcerách, Charlie a Emmě. Občas se snaží sám sebe přesvědčit, že v Londýně přece bydlí jen přes týden a o víkendech dojíždí zpátky do Wellow, ale to se stává čím dál tím méně často. Domov se těžko definuje, když nežijete s rodinou. Jeho manželství vydrželo téměř dvacet let. Odloučení už se protáhlo na pět. Nemá pocit, že by to bylo na rozvod, a někdy mu pořád ještě připadá, že jsou spolu, obzvlášť ráno, když se vzbudí a představuje si, že slyší z přízemí Julianne, jak dělá snídani a odpovídá na Emminy otázky. Emmě je teprve sedm a bude z ní právnička nebo vědkyně. Právnička, protože se ráda hádá, a vědkyně, protože zkoumá každou otázku a dožaduje se důkazů. Jeho druhá dcera, Charlie, vstává brzy a vyráží do školy, ještě než se Julianne probudí. Určitě vynechává snídani, ale do dřezu pokládá misku od ovesných vloček, aby na to její matka nepřišla.

Joeovi dorazila jeho káva - dvojité espresso, husté a silné. Snídaně se objeví za chvilku: ztracená vejce na toustu z kváskového chleba. Nikdo by o něm nemohl říct, že nemá rád svoje rutiny. Rozloží ranní noviny a očima přelétne titulky. Velké množství toho, co je hodno zpravodajské pozornosti, v něm vyvolává poraženeckou náladu - ty příběhy se nikdy nemění, jenom jména a místa. Konkrétní noviny pak dávají přednost levé nebo pravé části politického spektra a odrážejí tak přání svých majitelů a poklonkují předsudkům svých čtenářů místo toho, aby se je snažily mírnit. Sloupkaři mezitím urážejí každého, kdo nesouhlasí s jejich názory, míchají dohady se skutečnými událostmi a nafukují svůj vztek, až znějí čím dál tím víc jako naštvané vosy uvězněné ve sklenici.

Joe má dnes prvního pacienta až v jedenáct hodin. Marnie Loganovou. Poprvé se setkali tady v kavárně, což je náhoda, která by se neměla zaměňovat s ironií. Marnie tehdy pracovala jako servírka - taková, která se umí usmívat - a všimla si, že si Joe kroužkuje inzeráty k pronájmu.

„Sháníte dům, nebo byt?“ zeptala se ho.

„Byt.“

„Kolik ložnic?“

„Dvě.“

„O něčem bych věděla.“ Napsala mu adresu. „Je to ani ne kilometr odsud, v Maida Vale, kousek od Elgin Avenue. Moji bytní někoho shánějí.“

O dva týdny později se nastěhoval do svého bytu. Vrátil se do kavárny, aby Marnie poděkoval, ale nebyla tam. Když se tam vrátil znovu, majitel kavárny mu řekl, že dala výpověď, protože její manžel zmizel.

Joe tam nechal Marnie vzkaz, v němž jí poděkoval a připsal: Pokud si někdy budete potřebovat s někým promluvit, tady je moje číslo.

Nečekal, že se mu ozve. Doufal, že ho prostě nepotřebuje. Teď se s ní vídá dvakrát týdně a probírají spolu problémy spojené se žalem a opuštěním.

„Chystám se zabít,“ řekla mu Marnie, když přišla na jejich první schůzku.

„Jak to uděláte?“ zeptal se jí.

„Chci si vybrat způsob, který nenadělá moc nepořádku.“

„Žádná úhledná smrt neexistuje.“

„Víte, jak to myslím.“

Popsala svoje fyzické příznaky - bušení srdce a třasy, studený pot a lapání po vzduchu. Trpěla existenciální úzkostí, která prorůstala až do samotného jádra jejího já. Někteří lidé trpí fobickými úzkostnými poruchami, bojí se pavouků, výšek nebo stísněných prostor. Ti se léčí snadněji, protože jejich fóbie jsou zaměřené určitým směrem. Existenciální úzkost je těžší, protože její důvody nejsou tak zjevné a jejich závažnost přehlušuje a maří všechno ostatní, co se člověku v životě děje.

Joeovi došlo, že se Marniin problém netýká jen stesku po manželovi. Pronásleduje ji ještě něco dalšího - pocit děsu, který ji naplňuje jako temná tekutina. Ztrácely se jí celé hodiny. Trpěla disociativními fugami. Zkraty. Joe se celé měsíce snažil odhalit jejich příčinu, ale některé oblasti Marniiny mysli mu dál zůstávají skryté.

Dojí snídani, noviny si složí do podpaží, vstane a protáhne si záda ve snaze vyhnout se svému nahrbenému způsobu chůze. Potom se podívá na svoje boty, zahýbe prsty u nohou a vydá jim instrukce. Jedním z vedlejších účinků Parkinsonovy choroby je tendence při prvních krocích zakopávat nebo se vydat špatným směrem. Jeho mozek sice vyšle tu správnou zprávu, ta však ne vždycky dorazí na místo určení. Za ta léta se naučil svůj organismus nastartovat tak, aby se těm falešným popudům vyhnul.

Teď už si sebevědomě vykračuje, jen si zkontroluje, že se obě jeho paže houpají, jak mají, a je narovnaný v ramenou. Jen další chodec, pomyslí si. Žádný mrzák. Ani invalida. Jenom chlap na cestě do práce.

Sekretářka mu otevře dveře bzučákem, protože Joe občas bojuje s klíči a zámky. Vezme mu sako.

„Takové krásné ráno. Šel jste pěšky?“

„Ano, šel.“

„Tohle potřebuje čistírnu. Dnes to tam odnesu.“

„To vážně nemusíte.“

„Vždyť je to hned v přízemí.“

Carmen táhne na padesát, je rozvedená, má dospělé děti a zpěvavý hlas učitelky ze školky (její předchozí zaměstnání). Má také úžasné nohy, což oslavuje tím, že nosí kratší sukně a šaty.

„Když je máte, pochlubte se,“ řekla mu jednou, když ho přistihla, jak si je prohlíží. Joe se omluvil. Carmen řekla, že jí to lichotí. Joe si pomyslel, že tohle přece nemůže fungovat.

„Paní Duncanová zrušila schůzku ve dvanáct, ale volal pan Egan, že se potřebuje objednat. Tak jsem si dovolila…“

„Díky.“

Zabzučí interkom. Marnie otevře dveře a projde rovnou do Joeovy pracovny. Posadí se a mírně se přitom zašklebí, zjevně ji něco bolí. Joe se na to nezeptá hned. Dá jí čas. Sedí tam uzavřená sama do sebe a lepí se na židli, jako by se bála, že se pod ní může zničehonic pohnout svět. Marnie se na tato sezení pokaždé obrňuje. Na prvním místě přežít. Až potom odhalovat.

Joe se posadí a chvíli si Marnie prohlíží.

„Jak se máte?“

„Dobře.“

„Nějaké úzkostné záchvaty?“

„Ne.“

Než stihne vystřelit další otázku, Marnie ho přeruší. Má pro něj příběh. Dvakrát začne vyprávět, zarazí se a vrátí se na začátek, hledá ta správná slova. Když se z ní vysypou, je to jako vodopád bezdechých popisů a zapamatovaných konverzací.

„Takže, zabránila jsem někomu v sebevraždě,“ řekne pyšně a spokojeně si založí ruce na prsou.

Joe přikývne, nedává najevo žádné emoce. „Ta ironie je vám samozřejmě jasná, že?“

„Jaká ironie?“

„Zrovna vy jste někomu řekla, ať se na to podívá z té světlé stránky.“

„Nevidím důvod, proč by někdo nemohl pomýšlet na sebevraždu a zároveň ji někomu jinému rozmlouvat. Ty dvě emoce se navzájem nevylučují.“

„To zní, jako byste se to snažila obhájit sama sobě.“

„Lepší než sama sebe litovat.“

„Dělejte, co říkám, ne co dělám.“

„Přesně.“

Marnie se zasměje. To se nestává často. Za normálních okolností se vždycky drží trochu zpátky. Joea jednou nebo dvakrát napadlo, jestli už si tím někdy neprošla - terapií nebo psychoanalýzou. Jako by mnohé z jeho otázek uhodla, ještě než se na ně stihne zeptat.

V klinické psychologii se lhaní v podstatě čeká. Lidé lžou, aby se vyhnuli rozpakům, konfliktu a hanbě, aby ochránili svou image a vysloužili si odměny.

Lžou přátelům a rodině, ale hlavně sami sobě. Bylo to tak odjakživa, od narození do smrti. Ale s Marnie je to jiné. Za jejíma šedohnědýma očima a bledou kůží tuší něco stočeného do klubíčka a uzamčeného pod zámkem. A ne proto, že by se to stydělo vyjít ven. Proto, že je to na vypuštění na povrch příliš nebezpečné.

Marnie si poposedne a zatne přitom zuby bolestí.

„Jste zraněná.“

„Nic to není.“

„Máte pohmožděná žebra.“

„Jak to víte?“

„Mám tři roky medicíny.“

„Můžou být zlomená?“

„Měla byste jít k lékaři.“

„Nebo mi to můžete říct vy.“

„To nesmím.“

Marnie se postaví. „Jen se na ně narychlo podívejte. A řekněte mi, jestli potřebuju rentgen.“

Vezme šaty za spodní lem a vykasá si je nad boky až k prsům. Joe cítí, jak se mu do tváří nalévá krev. Tmavé modřiny, které jí pokrývají břicho, zasahují až skoro k okraji kalhotek.

„Co se stalo?“

„Naběhla jsem na pěst.“

„Opakovaně?“

Joe ví o Marniině práci společnice. Snažil se jí to vymluvit a pak jí přednesl hotové kázání o opatrnosti. Prověřování klientů. Telefonní čísla pro případ nouze. Zavést telefonování na ujištění, že je všechno v pořádku.

„Na psychologa toho víte o obchodu se sexem nějak moc,“ řekla mu Marnie.

„Znám hodně sexuálních pracovnic,“ odvětil, „ale ne v biblickém významu.“