Jan Michl 

Čechosabáky 

Ve stínu legií 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jan Michl, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0224-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0225-5 (mobi)

KNIHA PRVNÍ 

1 

Praha – jaro 1929 

Běží a přitom necítí nohy. Roztřesený obraz vidění musí způsobovat pohyb, jiné vysvětlení není. Nebo je? Podívá se dolů a konečně chápe. Kolena má tak ztuhlá strachem a hrůzou, že mu ani pořádně nepruží, proto běží tak divně. Trochu zpomalí, ale v ten samý okamžik v panice opět zrychlí, protože nechce uprostřed pole zůstat sám. Vedle spíše slyší, než vidí uhánět své druhy, funí a zároveň vyděšeně kňourají. Jsou na tom zřejmě stejně jako on, ale to ho neuklidňuje. Kulomety právě spustily ohlušující klapot, vzápětí je slyšet několik trhavých nárazů, jak projektily narážejí v nepravidelných intervalech do lidských těl. Každý zásah doprovází více či méně přidušené heknutí. V horším případě nic nenásleduje, v lepším, nebo alespoň v méně špatném případě následuje po kratší odmlce bolestný křik, jenž dává naději na dočasné oddálení smrti. Obchází kolem a neseká po jedincích, kosí celé zástupy. František cítí její blízkost, ale doufá, že si ho dnes nevšimne, že ho v téhle tlačenici přehlédne. Nepřátelské zákopy s klapajícím kulometem tuší někde vpředu na mírném kopci. Přechod do kopce je ale překvapivě prudký, takže ztěžklá puška s bajonetem se mu v jednu chvíli zapíchne do země. Pažba pušky se mu opře o břicho a skolí ho k zemi. Nejdřív se lekne, že si ho jedna z kolem svištících kulí našla, prohlíží si břicho, ale naštěstí žádný otvor nenalézá. Vleže na zádech se trochu zklidní, několik vteřin života navíc, líbí se mu to. Proudy střel se nad jeho hlavou prohánějí rychlostí zvuku a dál rozsévají zkázu mezi jeho kamarády, naštěstí nepoznává jednotlivé obličeje. Proč vlastně vstávat, co se změní, když vstane a zemře spolu s ostatními? Jsou nějakých třicet metrů od zákopů a tuhle pomyslnou čáru už nikdo nedokáže překročit. František zůstává ležet a zavírá oči, stydí se. Nechce vidět bratry, jak umírají. Sám předstírá smrt. Mrtvého přece nikdo nemůže podezírat ze zbabělosti. Do hukotu války, nebo jak by řekl klasik – do válečné vřavy, proniká nějaký nepatřičný zvuk. Že by další povel k útoku? František se neodvažuje otevřít oči, ale čím dál víc se na ten zvuk soustředí. Co to je? Pomaličku pootevírá oči. Nejdřív nechápe. Přenesl se z válečného pole do nějaké místnosti. Že by přece jen utrpěl zranění a teď leží v nemocnici? Dezorientace trvala jen zlomek vteřiny, už je doma, a to doslova. Slyší zvonit telefon v předsíni. Leží doma v posteli. Válka už není a jemu nic nehrozí. Smrt ani podezření ze zbabělosti. Ze selhání možná, ale ze zbabělosti ne. Františkovi se stejně jako skoro každé ráno uleví. Osvěžující pocit ale netrvá dlouho, stejně jako každé ráno. Vzápětí na něj doléhá tíha současné reality.

Může být i nesoučasná realita? Asi ano. Z jedné právě vybřednul.

Chvíli hledá bačkory pod postelí a pak za neustálého zívání zamíří k řinčejícímu aparátu.

„Chlubný,“ zavrčí rozespale František a levou rukou se snaží přičísnout si prořídlou, ale o to víc neposednou kštici. Naslouchá čím dál pozorněji, až ruka přestane dorážet na kadeře a zvolna se spustí podél těla. „Ano, budu tam,“ přisvědčí o poznání přičinlivěji. „Ne, auto neposílejte. Tramvají tam budu dřív. Končím.“

Po vojensku utnul telefonát a začal hledat svršky. Už několik let nenosil uniformu, což ho poněkud mrzelo. Ne že by si v nich liboval, ale uniformu měl vždy na jediném místě, konkrétně na jediném ramínku, a to i po návratu ze setkání s brášky z ruských legií. A ti uměli pít. Dokonce tak, že si na většinu dění z oněch schůzí ani nepamatoval. Když se ale ráno resuscitoval, tak vždy uniformu našel na jedné hromadě. Sice občas zaneřáděnou, ale nemusel ji hledat. Za poslední dva roky volnosti civilu poněkud zvlčil a zároveň se ještě nedokázal srovnat s možnostmi výběru. Čtvery kalhoty a tři saka v jeho hlavě každé ráno vyvolávaly neskutečnou úzkost. Když si navíc vzpomněl, že má v šuplíku osm košil, dvě náprsenky, šest rukávů, pět límců a dva klobouky, obvykle si bezradně sedl na kraj postele a dlouze přemýšlel nad různými kombinacemi potencionálního oblečení. I dnes dlouho nemohl najít druhou černou ponožku. Když konečně uspěl, shledal svůj úspěch jen velmi dočasným, protože pro nepřehlédnutelný zápach musel zvolit jinou dvojici z rodu ponožkovníků. Na třetí pokus konečně našel pár bez zápachu, děr a jiných nepřístojností. Trampoty s kompletací ostatních svršků je radno přeskočit. Nicméně je na první pohled jasné, že František Chlubný žije sám. Přesněji řečeno – bez ženy, manželky, milenky, sestřenice či jiné příbuzné.

Sestru nikdy neměl a maminka mu po válce zemřela na španělskou chřipku. František v době jejího skonu právě bojoval na Slovensku proti Maďarům, takže na to nemůže přísahat, ale celou dobu podezírá lidi z maminčina okolí, že ve skutečnosti zemřela na kombinaci podvýživy a vyčerpání. Doktor, sousedé a příbuzní si pak vymysleli španělskou chřipku, protože proti ní přece žádný lék neexistuje, zatímco od hladu a dřiny mohli jeho matce pomoci. Od té doby učinil několik pokusů najít náhradu za chybějící ženskou ruku ve své domácnosti, ale kromě placených posluhovaček nebyl nikdy dlouhodobě úspěšný. Po návratu z války nemohl dva roky najít pořádnou práci, když ho pak jako legionáře vzali přednostně k četnictvu, zvedlo mu to značně sebevědomí a s vědomím pracovního místa pod penzí učinil několik seriózních nabídek různým slečnám. Nezkušenost s tzv. slušnými slečnami a jistá obhroublost z válečných let zapříčinila debakl v jeho úsilí. Dost dlouho trvalo, než si uvědomil, že slečny neokouzlí vyprávěním a popisováním drastických detailů svých válečných zkušeností. Následně přešel do druhého extrému, kdy jakékoliv zmínky o válce bagatelizoval tak vehementně, až nakonec dosáhl pouze toho, že ho slečny začaly považovat za zbabělce, jenž válku prožil v zázemí a ke skutečnému boji ani nepřičichl. Teprve po přeřazení ke kriminálce konečně začal být sám sebou. Bylo také na čase, vždyť v době desátého výročí bitvy u Zborova překročil hranici třiceti let.

Právě na slavnostní zborovský průvod si oblékl svou parádní uniformu italského legionáře s pověstným pérem za kloboukem, nebo jak se říkalo u nich v legiích – s chcíplou slepicí na hlavě. Na prsou hrdě nesl všechna dvě vyznamenání, která kdy dostal. Nehrál si na žádného hrdinu, ale zároveň projevoval hrdost na svou legionářskou minulost. Možná že právě tím zaujal o dvanáct let mladší cvičenku Sokola, která se se svým oddílem rovněž slavnostního průvodu účastnila. Po rozchodu přemohl František ostych a Jarmilku Chýlovou oslovil. Byl tak nervózní, že okamžitě zapomněl, jestli se jí zeptal, kolik je hodin, nebo jestli konstatoval, že je dnes velmi krásné počasí. Nic originálního to jistě nebylo, ale František už věděl, že při konverzaci se ženami nemusí vyslovovat jen samá moudra a definitivní a nezvratné pravdy. První minuty jejich rozhovoru říkal jen samé banality a nelogické nesmysly, ale Jarmilka se kupodivu usmívala a projevovala o jeho osobu zdvořilý zájem. Povzbuzen touhle nespornou skutečností se uklidnil a slova unikající z jeho úst postupem času začala dávat smysl, a když se s ní loučil na tramvajové zastávce, byl už chvílemi i skutečně vtipný. Dokonce tak vtipný, že se jí zapomněl zeptat na adresu či jiný způsob, jak se s ní ještě někdy setkat.

Uvědomil si to až po několika minutách. S hrůzou si musel přiznat, že zná jen jméno a příjmení. Jako čerstvý kriminalista neměl problém vyhledat v Praze všechny tři ženy stejného jména, ale data narození jaksi nesouhlasila, a to ani vzdáleně. Tím se jeho snaha vyčerpala a po několika měsících na Jarmilku přestal myslet úplně. Tak výjimečně krásná zase nebyla. Až teprve před půl rokem si usmyslel, že by si mohl do služebního bytu v Dejvicích pořídit nové záclony. Ne že by ty staré přestaly vyhovovat. Prostě si jednoho dne řekl, že po šesti letech už je na čase, aby si nějaké do oken dal. Původně se domníval, že ve třetím patře nejsou ani potřeba, ale vloni naproti přes ulici postavili nový činžovní dům, a ačkoliv ještě nikoho nepřistihl, stejně se nemohl zbavit pocitu, že na něj z temných oken někdo hledí a pozoruje ho i v těch nejintimnějších chvílích.

Dlouho mu trvalo, než vůbec zjistil, v jakém obchodě se záclony prodávají. Když konečně vlezl do toho správného krámu, hleděla na něj zpoza pultu povědomá blondýnka s hnědýma očima. Teprve mnohem později se dozvěděl, že Jarmilka Chýlová ho poznala o zlomek vteřiny dříve než on ji. Kupodivu se stále jmenovala stejně, z čehož bystrý kriminalista František vydedukoval, že je ještě stále svobodná. Vyprávěl jí o své snaze objevit její stopu v pražských matrikách, ale záhada se vysvětlila prostým zjištěním, že Jarmilka až do minulého měsíce bydlela u rodičů v Nymburku. Do Prahy přijela za prací a momentálně bydlí u strýce v Nuslích. Nepřítomnost rodičů povzbudila Františka natolik, že se konečně odhodlal k činu a domluvil si s Jarmilkou schůzku. Už dávno měl vyzkoušeno, že pro první schůzku s dívkou je nejlepší návštěva kina. Nikoho tím k ničemu nezavazuje, ale zároveň je zajištěna alespoň elementární tělesná blízkost. Ještě před odchodem z kina zapomněl název filmu, protože si minimálně posledních deset minut lámal hlavu nad tím, co všechno by měl Jarmilce vyjevit. Na razantnější vyznání celou cestu do Nuslí nenašel odvahu, ale alespoň dokázal domluvit si procházku. Po procházkách a výletech se společně propracovali k večeři. Nejdříve v restauraci a minulý týden konečně u něj doma. Jarmilčini rodiče žijící v jiném městě, nové záclony i se závěsy a v neposlední řadě i Františkova značná sexuální vyprahlost. To vše dohromady vyústilo ve ztrátu Jarmilčiny nevinnosti. Nešlo o nic mimořádného, proběhlo to tak rychle, že si ani jeden z nich nestihl nic užít. Jarmilka ještě netušila, že by se jí to mělo líbit, a Františkova ejakulace přikvačila tak rychle, že slast ani nestačila doputovat do jeho mozku. Nicméně slib manželství už byl vysloven a Františka po zhlédnutí Jarmilčiny nahoty ani nijak zvlášť nemrzel. Události pak nabraly neskutečný spád.

Dnes však František dokončuje oblékání a vybíhá z ještě mládeneckého bytu na konečnou zastávku tramvaje, aby vyrazil směrem do centra. V podvědomí sice pamatuje na to, že Jarmilčini rodiče přijedou na návštěvu příští týden, aby se vše kolem svatby domluvilo, ale teď už je plně soustředěn na zprávu, kterou se dozvěděl z ranního telefonátu. Nalezeno mrtvé tělo muže v bytě vzdáleném jen čtyři zastávky tramvaje od jeho bytu.

2 

Přesně věděl, do jaké ulice má v plánu zamířit, takže z tramvaje vyskočil za jízdy ještě před zastávkou. Frajersky ustál riskantní pohyb a rázným krokem zamířil do ulice dra. Albína Bráfa. Číslo popisné musel chvíli hledat, ale četník stojící na chodníku před vchodem dával tušit, kam by měl zamířit. Pouze u vchodu se musel prokázat odznáčkem, v domě už totiž potkával jen známé tváře. Jeho kolega a vlastně i neformální nadřízený inspektor Prokeš už v bytě nebožtíka ve druhém patře evidentně pracoval. Nacházel se v pro něj nezvyklé poloze, a totiž v pokleku. Na Františkově tváři to vyloudilo potutelný úsměv.

„Ahoj Mikeši,“ pozdravil ho zvesela. „Už takhle brzo po ránu cvičíš? Že si chvilku neodpočineš.“

Michal Prokeš, přezdívaný Mikeš, k němu pozvedl svůj zarudlý obličej, chvíli přemýšlel, jak by vtipně odpověděl, ale nakonec si to rozmyslel a za vydatného funění se postavil na nohy.

„Buď rád, že ještě nemáš takový břich jako já. Už přes něj skoro nevidím na zem.“

Inspektor Prokeš byl o dobrých patnáct let starší než František. Neměl sice legionářskou minulost, ale války si užil stejně jako on, možná ještě o trochu víc, protože v rakousko-uherské uniformě prožil celé čtyři roky.

Nepadl, na rozdíl od Františka, do zajetí ani neutrpěl žádné vážné zranění. Těch pár střepin a oděrek v té době nestálo ani za zdravotní dovolenku, natož za vojenský lazaret. Když se v roce 1927 seznámili, dlouhé týdny se navzájem nedůvěřivě oťukávali. Sice oba Češi a ještě k tomu z Prahy, ale celé poslední dva měsíce války proti sobě bojovali v zákopech na italské frontě. Poručík Prokeš sice na rozdíl od Františka sloužil u dělostřelectva, takže se v přímém boji pravděpodobně ani nemohli setkat, ale i tak na jejich vztahu dlouho ležel stín nedůvěry. Zřejmě i proto se Prokeš dosud Františkovi nesvěřil s tím, že na vlastní oči viděl popravu zajatých československých legionářů v italských uniformách. Vlastně udělal dobře, protože jednoho z popravených považoval František za velmi dobrého kamaráda. Stejně jako v případě vztahu s Jarmilkou, i vztah s Prokešem se změnil k lepšímu na slavnostním průvodu. Konkrétně na desáté výročí vzniku republiky v říjnu 1928. František jako obvykle pochodoval po Václavském náměstí ve své italské uniformě a v Mariánské ulici zahlédl v davu Michala Prokeše v civilním obleku. Všeobecný jásot a davové nadšení zřejmě Františkova kolegu natolik zmátlo, že vyběhl k pochodujícím legionářům a začal jim nadšeně tisknout pravice. Když se takto propumpoval až k Františkovi, podlehl zcela atmosféře a objal ho. Pronesl několik obdivných vět a vytáhl ho ze zástupu ke kraji. Tehdy se mu poprvé svěřil, že kluky legionářský vlastně vždycky obdivoval, že kdyby tu příležitost někdy měl, tak by také přeběhl k Italům, ale že jako dělostřelec to měl přece jen o něco těžší než on. František se mu na oplátku svěřil, že k Italům vlastně nepřeběhl, ale že ho normálně zajali během hlídky. Tím se konečně ledy prolomily, což okamžitě stvrdili zapitím asi půlkou pivního sudu.

Nyní na svého kolegu František v předsíni hleděl a připadalo mu zvláštní, že má ve vlasech i různě po oblečení peří. Rozhlédl se víc po podlaze, kde se také leccos podobného povalovalo. Uvědomil si, že necítí žádný hnilobný zápach. Z fronty ho znal velmi důvěrně. Nikdo mu nevěřil, že se mu o něm občas i zdá. Ač čich nepatřil mezi jeho nejsilnější smysly, v případě jakéhokoliv rozkládajícího se masa dokázal vyčenichat i rok chcíplou myš pod skříní.

„Ještě nesmrdí,“ prohlásil do ticha Prokeš, když si všiml Františkova větření. „Je starý tak tři, maximálně čtyři dny. Máme štěstí, že ještě nezačala vedra.“

„A kde?“

Prokeš ukázal palcem někam za sebe: „V obýváku v křesle.“

František prošel dveřmi a výskyt peří na podlaze nabyl na intenzitě. Obývací pokoj nešlo označit za příliš rozlehlý, ale nesvědčil ani o žádné chudobě. Středostavovský měšťanský pokoj, výbava obvyklá, některé věci starší, jiné nové. Konfekce, jak by řekla Jarmilka. U palandy nízký stolek, kolem dvě židle a jedno křeslo. V křesle seděl nebožtík, ale měl přes sebe přehozené prostěradlo, takže František mohl ohodnotit pouze pantofle na nohách.

„Proč je přikrytý?“ otázal se František.

Všichni v místnosti se k němu otočili, ale nikdo nepochopil, komu byl dotaz mířen. Do trapného ticha zazněla Prokešova odpověď.

„Patrola nepatřila k nejzkušenějším, takže usoudila, že se to tak má, ale můžeš klidně nahlédnout pod to.“

„Našla ho patrola?“

„Ne, našla ho paní, co mu chodí každé úterý uklízet.“

„V kolik?“

Prokeš nahlédl do zápisníku: „Obvykle chodila na devátou, dnes přišla o deset minut dřív.“

„Už jsi ji vyslechl?“

„Jo, už jsem ji i pustil domů. Moc jsem z ní stejně nedostal,“ odpověděl Prokeš.

František k němu poslal vyčítavý pohled.

„No moc nekoukej. Kdybys nevyspával do desíti, tak sis ji mohl vyslechnout sám.“

Už se nadechoval, že mu připomene své problémy se spaním, ale pak si uvědomil přítomnost všech lidí v místnosti a radši nic neříkal.

„Jmenoval se Josef Znoj. Věk čtyřicet let. Prý zaměstnaný, jak říkala uklízečka, ale ještě to nemáme potvrzené,“ předčítal z notýsku Prokeš.

„Zhnoj?“ uchechtnul se František.

„Znoj!“

„Kde pracoval a jako co?“

„To uklízečka nevěděla.“

„A co sousedé?“

„Dnes dopoledne jich tu moc není, většina je v práci. Ale hlavně jsem čekal na tebe. Sousedi, toť tvá speciality, že?“ nedokázal si inspektor Prokeš odpustit malé rýpnutí do mladšího kolegy.

František obešel palandu, na které ležel roztrhaný polštář, a přistoupil ke křeslu.

„Hm. Dvě střelná zranění. Jedno do hrudi. Druhé do hlavy,“ zamumlal si potichu František, když zvedl zakrvácené prostěradlo.

„Obě kulky zůstaly v těle, takže ráži ještě přesně neznáme, ale řekl bych sedm pětašedesát nebo třiašedesát. Osobně bych vsadil na Mannlicher model 1903“

„Rakouský Mauser. Klasika,“ přitakal zamyšleně František. „Nábojnice jste nenašli?“

„Proč myslíš, že jsem klečel na zemi?“ ušklíbl se otráveně Prokeš. Pracoval u policie o mnoho let déle než František a neustále si nemohl zvyknout, že s ním hovoří jako se sobě rovným, nebo dokonce jako se svým podřízeným.

„I v předsíni jste hledali?“

„Všude.“

„A…?“ pobaveně zdvihl pravé obočí.

„A nic,“ odsekl podrážděně inspektor.

„Proč je tady tolik peří?“ zeptal se František, a aniž čekal na odpověď, zdvihl ostatky něčeho, co ještě nedávno neslo hrdé označení – polštář.

„Jak můžeš vidět sám, je poněkud ožehlý a umazaný od oleje.“

František chvíli uvažoval, ale v hlavě mu nic nedocvaklo.

„Zastřelil ho přes polštář? Proč?“

Prokeš ho nechal pár vteřin na holičkách. To stačilo.

„No jo,“ vyhrkl triumfálně František. „Ale jak to, že není od krve? He?“

„No co myslíš Sherlocku? Zřejmě polštář použil jako tlumič.“

František se odmlčel a začal předehrávat jako režisér, který se snaží nechápavému herci vysvětlit příští obraz. Sedl si na palandu a pravou ruku si schoval pod imaginární polštář. Dvěma vytrčenými prsty naznačil výstřel, pak vstal, došel ke křeslu a opakoval tentýž pohyb u hlavy nebožtíka.

„Asi tak,“ přisvědčil Prokeš. „Vrah se zřejmě bavil s obětí a během rozhovoru ho nečekaně střelil do hrudi. Od pasu se těžko mohl trefit do hlavy. Pak mu dal druhou ránu. Pro jistotu.“

„Docela kliďas,“ přisvědčil uznale František.

„Rozhodně nešlo o zločin z vášně. Měl to promyšlené ještě dříve, než zazvonil u dveří.“

„Takže je vše jasné.“

„Až na to, kdo je vrah,“ přisvědčil Prokeš a přistoupil k šatní skříni, jež stála u protější stěny. „To nejlepší na konec.“

František s nechápavým výrazem ve tváři očekával, kdo a odkud vyleze.

„Hádej, co jsme našli ve skříni,“ napínal ho pobaveně Prokeš.

„Nechám se poddat,“ odpověděl nevzrušeně František. Dveře skříně naříkavě zaskřípaly a odhalily řadu obleků a kabátů spořádaně pověšených na ramínkách. Úplně na kraji si František všiml uniformy ruského legionáře, která se od původní ruské uniformy už dost lišila. Sáhl po čapce, prohlédl si odznáček a podíval se na Prokeše jako na natvrdlé dítě.

„Já jsem italský legionář a ani zdaleka neznám všechny legionáře z Itálie. Myslíš, že my legionáři se známe všichni navzájem?“

Prokešův triumfální výraz pohasl a nahradila ho nejistota.

„Myslel jsem, že by tě mohlo něco napadnout.“

„Maximálně se můžu zeptat v Kanceláři legií, co o něm vědí. Můžu se zeptat i jiných brášků z anabáze, ale fakt za nic neručím,“ ještě jednou si prohlédl označení na rukávu. „Hmm. Desátý střelecký pluk Jana Sladkého Koziny. Z tohodle pluku snad ani nikoho neznám.“

„Tak na to zapomeň,“ mávl Prokeš rukou. „Zrovna jsem se chystal vyslechnout domovníka, když jsi přišel.“

„Kde je?“

„Udělalo se mu špatně, takže je u sebe dole. Je tam s ním četník.“

„Z toho bychom mohli vytáhnout něco podstatného.“

„Taky si myslím. Zvlášť když to vypadá, že domovní vchod se obvykle zamyká.“

Domovníkovi táhlo na šedesát, nad hustým obočím se v lesku ztrácelo jeho nízké holé čelo, takže hlava mohla naznačovat příbuznost s neandrtálcem či jiným homo erectem. Ležel rozvalen v křesle a hluboce oddychoval. Prokeš pokynul četníkovi, jenž stál v pozoru ve dveřích. Ten beze slov pochopil a zavřel dveře zvenku. Domovník ostražitě sledoval každý jejich pohyb, jako kdyby se obával, že mu budou chtít nepozorovaně ukrást veškerý nábytek.

„Už je vám lépe, pane Pokorný?“ zeptal se starostlivě inspektor Prokeš, když se uvelebil na tvrdé židli.

„Ano,“ vydechl domovník.

„Jestli jsem to dobře pochopil, tak dům je trvale zamčen. Klíče kromě lidí z domu nikdo nemá?“

„Ne.“

„Ani ta paní na úklid?“ zapojil se do výslechu František.

„Ne. Ta má jen klíč od cimry. Od domu ne.“

„Takže si na vás dnes před devátou zazvonila?“

„Ano.“

„Nahoru za ní jste šel, až když našla tělo?“ pokračoval František, ale z výrazu Prokeše okamžitě vyrozuměl, že pokládá již zodpovězenou otázku.

„Ano. Křičela. Strašně křičela. Myslel jsem v prvním okamžiku, že někdo vraždí ji.“

„Šel jste do místnosti ověřit její tvrzení?“

„Ne. Chytil jsem ji na schodech a vše mi pověděla. Pak jsem běžel na ulici zavolat patrol.“

František na chvíli vypadl z rytmu, čehož pohotově využil inspektor Prokeš.

„Jaký vlastně byl pan Znoj?“

Domovník pokrčil rozpačitě rameny, ale jeho oči prozrazovaly touhu něco vyjevit.

„Já vím, o mrtvých jen v dobrém, ale my ho rozhodně pomlouvat nebudeme. Chceme jen přijít na motiv jeho vraždy,“ vemlouval se mu zkušenější z dvojice vyšetřovatelů, který chtěl konečně uvolnit stavidla dědkovy výřečnosti. Cítil, že toho ví dost.

„Netuším, proč ho někdo zabil.“

„To my zatím také ne. Právě proto chceme pomoc od vás.“

Domovníkovi se náhle po tváři rozlil výraz vlastní důležitosti a užitečnosti.

„Znoj žil sám. Nevím, že by byl někdy ženatý, že by měl děti nebo vůbec nějaké příbuzenstvo.“

„Nikdo za ním nechodil?“

„Ale jó, občas měl návštěvu, ale vždy se jednalo jen o nějaké kumpány z hospody nebo o kamarády z vojny.“

„On byl legionář?“ otázal se pro jistotu Prokeš.

„Ano. Při každé slavnosti nebo výročí vycházel ven v uniformě. Ohromný štramák. Na vzhledu si vždy nechával velmi záležet,“ domovníkovi se rozzářila očka, jako kdyby vyprávěl o vlastním otci či dědečkovi. Když si všiml obou upřených pohledů, očka zase pohasla do defenzivní opatrnosti.

„Kde pracoval?“ vystřelil otázku František a očekával okamžitou odpověď. Dlouhé ticho ho přimělo přidat doplňující dotaz: „Nebo alespoň jaké měl povolání?“

Domovník se ošíval, jako kdyby na něj z čalounění křesla vyskočilo hejno blech. „Nevím, pánové. Předpokládám, že krátce po válce zůstával v armádě, ale sem se nastěhoval až ve čtyřiadvacátém roce, a to už byl v civilu.“

„Odcházel alespoň z domu ve stejný čas?“

„Ne, to bych neřekl,“ vysoukal ze sebe neochotně domovník. „Nejčastěji odcházel až v jedenáct, jen v úterý odcházel brzo ráno, aby nepřekážel posluhovačce.“

„V kolik se vracel?“

„Hodně pozdě. Někdy se vrátil až druhý den.“

„A z čeho tedy žil? To pracoval v nějakém baru nebo v jiném nočním podniku? Tančil? Zpíval? Hrál na něco?“ pálil František jeden dotaz za druhým, až domovník začal ztrácet nit.

„Nevím o ničem. Na žádný hudební nástroj nehrál, to bych slyšel a po pravdě řečeno bych to v domě ani netrpěl.“

„Byl bohatý? Posílal mu někdo nějaké peníze?“

„Ne. Pošty mu moc nechodilo. První roky po nastěhování bych dokonce řekl, že žil velmi skromně. Teprve poslední měsíce se to zřejmě zlepšilo.“

František s Mikešem si vyměnily významné pohledy.

„Jak se to projevovalo?“

„Hm, tak různě. Znáte to…“

„Neznáme. Poučte nás,“ neodpustil si František malou jízlivost.

„Koupil si lepší oblečení. Dokonce několik bílých obleků…“

„Jak víte, že jich bylo několik? On si je přinesl najednou?“

„Ne, to ne. Ale nosil ho skoro každý den a měl ho pořád nový a čistý. Bílá se přece strašně špiní,“ prohlásil jako pan učitel, jenž sděluje žákům zásadní moudra, která se jim v životě budou jednou hodit.

„Znáte někoho z těch jeho kamarádů?“

„Jménem ne, ale jeden nebo dva sem chodili docela pravidelně,“ pronesl až téměř stydlivě domovník. František se nemohl zbavit pocitu, že se mírně začervenal.

„Ti měli vlastní klíče?“

„Ne! To bych nedovolil,“ vyhrkl téměř dotčeně domovník. „Cizím lidem bych nedovolil pořídit si klíče od domu.“

„On se vás tak někdo bude ptát. Vždyť udělat si kopii klíče zvládne úplně každý,“ namítl pochybovačně Prokeš.

„To je sice pravda,“ připustil o poznání mírněji domovník, „ale já mám přehled o každém, kdo projde domovními dveřmi.“

„Takže asi i víte, kdo navštívil pana Znoje jako poslední,“ usmál se Prokeš a pohlédl pobaveně na Františka.

„Taky že vím,“ pronesl domovník, aniž by tušil, že právě vynesl, v karbanickém slova smyslu, trumfy na stůl.

3 

František s Prokešem potřebovali několik vteřin, než jim došel smysl poslední domovníkovy věty.

„Cože? Vy víte, kdo jako poslední navštívil Josefa Znoje?“ rozkřičel se vztekle Prokeš. „Proč jste nám to neřekl hned, vy chlape mizerná!“

„Vždyť jste se neptali,“ ohradil se dotčeně Pokorný.

Prokeš několikrát hluboce vydechl, a když se přece jen trochu uklidnil, vyslovil jediné slovo: „Kdo?“

„No jméno neznám, ale byl to ten samej, co sem chodil nejčastějc.“

„Kdy tu byl?“

„V pátek,“ odpověděl okamžitě domovník, ale vzápětí trochu znejistěl. „Nebo v sobotu.“

„V kolik?“

„Večer.“

Oba inspektoři na sebe pohlédli a i beze slov se shodli na tom, že by mohlo jít o jejich člověka.

„Ani křestní neznáte?“ zkoušel to František poněkud servilním tónem.

„Ne.“

„Můžete nám ho popsat?“

„No víte. Já si ho moc neprohlížel,“ začal domovník pozvolna, ale evidentně hodlal pokračovat. František si prstem přejel po pravém obočí a trpělivě vyčkával.

„Výška normální, docela zachovalý, štíhlý. Dobře oblečený…“

„Věk?“

„Asi stejně jako pan Znoj,“ odpověděl domovník a opět se na chvíli odmlčel, jako kdyby mu dotaz přerušil tok myšlenek.

„Přišel ten poslední večer sám? Otvíral jste mu?“

„Ne. Přišli spolu. Vlastně jsem ho při příchodu jen slyšel. Ale při odchodu jsem ho viděl.“

„Vy jste ho viděl odcházet?“ vyhrkli ze sebe oba vyšetřovatelé zároveň. František pohlédl na kolegu a při spatření jeho otevřených úst si uvědomil, že zřejmě vypadá podobně překvapeně. Učinil nápravu a gestem vybídl Prokeše, aby pokračoval v dotazech.

„V kolik? Jak vypadal?“

„No dost pozdě. Asi v jedenáct.“

„Jak vypadal?“ zopakoval otázku Prokeš a začal nervózně ťukat prsty o desku stolu.

„Jak by vypadal? Normálně.“

„Nebyl od krve? Nepřipadal vám rozčilený? Nesl něco?“

„Jo, něco nesl.“

„Co nesl?!“ vykřikl vztekle inspektor. „Do prdele, co nesl, pane Pokorný?“

Domovník leknutím nadskočil, ale úlek v jeho tváři brzy vystřídal výraz dotčení a spáchané křivdy.

František usoudil, že je třeba zahrát toho hodného, aby se jim domovník nezablokoval, a medovým hláskem převzal otěže výslechu.

„Povězte nám všechno, pane domácí. Každou maličkost. I tu, která vám připadá úplně nedůležitá.“

Domovník přesunul pohled na Františka a vzápětí se k němu natočil celým tělem. Zřejmě tím chtěl dát najevo, že s Prokešem skončil a od této chvíle hodlá odpovídat pouze tomu mladšímu, slušnějšímu inspektorovi.

„Nesl nějakej pytel.“

František spolkl doplňující otázku a dal domovníkovi několik vteřin, aby se rozpovídal sám. Nic tomu ale nenasvědčovalo.

„A…?“ vybídl ho gestem pravé ruky k pokračování.

„Už nic. Nic dalšího nenesl.“

František se chápavě na domovníka usmál a svou otázku specifikoval: „Nesl ho v ruce nebo přes rameno? Z jakého byl materiálu? Jakou měl barvu? Připadal vám těžký, nebo naopak lehký?“

„Nesl ho v ruce. Normální pytlovina. Barva taková nijaká. Možná šedá nebo světle hnědá. Myslím, že tam nic moc neměl.“

„Jak často ten neznámý chodil k panu Znojovi?“

„Nechodil úplně pravidelně. Někdy tu byl skoro obden. Jindy se tu neukázal třeba i tři týdny.“

„Odemkl si sám nebo jste ho vypouštěl vy?“

„Já mu odemkl.“

„On na vás zaklepal?“

„Ne. Slyšel jsem kroky na schodech, tak jsem se vyšel podívat, kdo takhle pozdě večer courá.“

„Říkal něco?“

„Ne. Jenom pozdravil a popřál mi dobrou noc.“

„Nebylo na něm něco neobvyklého?“

„Ne. Jen ten pytel mi připadal divnej, ale byl tak malej, že v něm nemohl nic moc odnést.“

„Neslyšel jste ten večer nějaké rány?“

Domovník na Františka vyvalil nechápavě své volské oči: „Rány? Tady bydlí dvanáct partají. Tady se ozývají neustále nějaké rány.“

„Myslím výstřely.“

„Výstřely?“ podivil se domovník. Náhle mu v očích zajiskřil plamínek poznání. „On byl pan Znoj zastřelen?“

František trpělivě přikývl.

„No páni,“ vydechl Pokorný a začal si roztržitě žmoulat lem košile.

„Slyšel jste tedy nějaké výstřely?“

Domovník na něj pohlédl, jako kdyby ho viděl prvně v životě, ale rychle se vrátil do reality a zamítavě zavrtěl hlavou.

„Myslím, že to prozatím stačí,“ vložil se do věci Prokeš a gestem Františkovi naznačil, že si s ním potřebuje promluvit.

Vstali, připomněli panu Pokornému, aby druhý den přišel sepsat výpověď k nim na policii, a vraceli se po schodech do bytu oběti.

„Takže máme horkého kandidáta na pachatele,“ vyhrkl František hned, jak zapadly dveře domovníkova bytu.

„Spíš bych řekl teplého kandidáta,“ odpověděl zamyšleně Prokeš.

„Myslíš, že se jedná o nějakého zvrhlíka?“

„Musíme to ještě prověřit. Zjistit na úřadě, jestli Znoj opravdu nebyl ženatý. Jestli nemá nějaké dítě a musíme vypátrat rodinu. Každý má nějakou matku.“

„Nedá se to ověřit nějak jinak? Rychleji?“

Prokeš se zastavil na schodech. Bylo mu trapně, že tak rychle a bez důkazů někoho označil za teplouše, ale už to vypustil z úst. Přemýšlel, co všechno ví o lidech tohoto typu, ale moc toho nebylo. Popravdě řečeno si ani nedokázal představit, jak technicky probíhá soulož mezi muži a jestli vůbec nějaká probíhá. Otřásl se hnusem.

„Zeptáme se doktora. Doufám, že ještě neodešel,“ rozhodl Prokeš a znovu přidal do kroku. „V každém případě musíme zjistit totožnost toho neznámého s pytlem. Jestli to byl Znojův blízký přítel, tak spolu určitě někam chodili.“

„Takže budeme muset najít nějakou Znojovu fotografii.“

„Ano. Prohlédneme si všechny fotografie, co v bytě má. Třeba budeme mít štěstí a najdeme tam našeho pytlonoše.“

4 

V celém bytě přes veškerou snahu našli jen pět fotografií. Ležely položené v šuplíku kredence v jakémsi víku od krabice. František sice doma neměl o mnoho fotografií víc, ale stejně mu to připadalo podivné. Nejen způsob jakým byly uložené, ale i svou tématickou skladbou. Obvykle má člověk jen pár fotografií z dětství a zbytek tvoří snímky z poslední doby. U zavražděného tomu bylo naopak. V jeho šuplíku se z prvního obrázku smutně usmívala jakási dáma s dítětem. Možná pětiletým, jí oba inspektoři hádali tak třicet let. Foceno v ateliéru „Zídek – Příbram“, jak potvrzoval firemní znak na kraji desky. Podle šatů odhadovali tak přelom století, určitě ještě před Velkou válkou. Ostatní momentky už byly pořízené na ohebném fotografickém papíru. Maturant Josef Znoj už se trochu podobal mrtvole, kterou před chvílí odnesli v rakvi. Jisté shodné znaky šlo vypozorovat i při srovnání s dítětem na prvním snímku. Portrét ruského legionáře v návratové uniformě vykazoval už nezpochybnitelnou podobnost s onou prostřelenou hlavou z křesla. Prokeš pro jistotu rozevřel ještě jednou dveře šatní skříně a zkontroloval podobu uniformy.

„Vypadá to, že se fotil v té samé,“ pronesl s vážností soudce.

„Uniformy většinou bývají stejné, toť smysl uniforem,“ neodpustil si jízlivou poznámku František.

Na zbývajících dvou fotkách se do objektivu křenil samotný Znoj. Jednou někde v lese, v košili, s přehozeným sakem přes rameno a na druhé se zřejmě pokoušel o fotografii na průkaz. Pouze poslední snímek pocházel z nedávné doby.

„Tyhle dvě použijeme na identifikaci toho našeho neznámého přítele,“ pronesl Prokeš, přičemž slovo neznámého vyslovil s poněkud zženštilým přízvukem.

František se nezasmál: „Nepřipadá ti divné, že tady nemá žádnou skupinovou fotku, žádnou z legií? Na všech je sám.“

„Na jedné je asi s matkou, ale máš pravdu. Je to divné,“ připustil Prokeš. „Skoro to vypadá, že někdo provedl takovou menší selekci.“

„Říkal jsi ale, že tu nebyl nepořádek.“

„Ne, to nebyl. Buď měl hodně času a hodně pevné nervy, nebo se tu vyznal. Vše sedí na našeho neznámého.“ František ještě čekal jedno slovo na konci Prokešovy věty, ale když nezaznělo, řekl to sám: „Na vraždu ze zhrzené lásky to ale nevypadá, to nám na tu teploušskou teorii docela nesedí.“

„Nebo ve skutečnosti nikdy v legiích nebyl. Uniformu si nechal někdy v roce 1920 vyrobit a vyfotit se v ní,“ zauvažoval nahlas Prokeš.

„Nesmysl, příslušnost k legiím musejí potvrdit minimálně dva věrohodní svědci z řad již potvrzených příslušníků odboje. To se dá snadno ověřit.“

„Tak to ověř,“ usmál se na něj Prokeš.

František hned neodpověděl. „Dobře, tak já ověřím legionářství a ty si vezmeš na starosti teploušství. Dohodnuto?“

Prokešovi zamrzl úsměv na rtech.

„Buď sežeň našeho doktora, nebo si zajdi na lékařskou fakultu a něco si nastuduj. Já si vezmu tu průkazkovou fotku a budu se po různých barech ptát, jestli ho neznají.“

„Jenom po barech?“ podivil se Prokeš. „Můžeš se poptat i v těch vašich legionářských spolcích, ne?“

„Myslíš, že náš pytlonoš by také mohl být legionářský bráška?“

Prokeš mlčky přikývl. František si v duchu spočetl, kolik spolků zná.

„To bych vlastně mohl. Je jich rozhodně méně než barů a hospod v Praze.“

Z domu vyšli společně. František už měl docela hlad, protože se ráno nestihl nasnídat. Všiml si služební černé Tatry T 12, v které přijel jeho kolega, a zauvažoval, jestli se nemá do Kanceláře československých legií nechat svézt.

„Jakpak se říkalo těm vagonům, v kterých legionáři na Rusi absolvovali tu slavnou anabázi?“ zeptal se s potutelným úsměvem Prokeš a vzal za dveře automobilu.

František se zastavil a otráveně čekal, až si Mikeš i sám odpoví.

„Neříkali jste tomu teplušky?“

„Já tomu tak neříkal, protože jsem se v Rusku nikdy neocitl. V Itálii jsme vlakem moc nejezdili.“

„Tak teď už chápu proč,“ zasmál se Mikeš, jako kdyby Františkovu odpověď vůbec nepostřehl.

Mladší z dvojice inspektorů jen mávl rukou a vydal se pěšky Havlíčkovou třídou kolem nádraží Bruska do centra Prahy.

„Asi úplně nechápu, o co vám jde,“ prohlásil nedůtklivě policejní doktor, jehož povahu zjevně ovlivnila skutečnost, že častěji ohledával mrtvé, než léčil živé.

Inspektor Prokeš se ošíval a hledal slova, která by nezněla vulgárně, ale přitom stejně výstižně.

„Našemu vyšetřování by pomohlo, kdybychom věděli, jestli byl dotyčný… ehm, jestli byl na pány.“

„Myslíte, jestli byl sodomita, teplouš, buzík, homosexuál?“

„Ano,“ zarděl se Prokeš.

„Proč se červenáte, inspektore?“ podivil se doktor upřímně. „To je ve vašem věku už poněkud nevhodné. Nemyslíte?“ Na chvíli se zarazil, jako kdyby přemýšlel, jestli doma nezapomněl zamknout dveře od bytu. „Navíc už sloužíte u kriminálky skoro deset let. Neříkejte, že jste se za tu dobu ještě nesetkal s takovými lidmi.“

„Jistě že setkal, ale doposud na těch lidech bylo na první pohled jasné, čemu dávají přednost,“ Mikešovi se hned vybavil hrůzou a bolestí zkřivený obličej mrtvé Toničky, což byla známá firma ze Starého Města. Ve skutečnosti se jmenoval Antonín, ale celý svůj krátký život se nedokázal rozhodnout, zdali bude mužem, nebo ženou a podobný zmatek měl i v sexuální orientaci. Nakonec se vyprofiloval do podoby takové podivné obojetné prostitutky. Oblékal se jako žena, ačkoliv každý jen trochu střízlivý pozorovatel ihned správně odhadl, co se skrývá v kalhotách či pod sukní. Prokeš vlastně nikdy nechápal druh klientely bláznivé Toničky, protože se ve finální fázi nepodobal ani jednomu z dosud známých pohlaví, a těžko tedy mohl někoho přitahovat. Možná že právě omyl klienta způsobil, že Tonička jednoho dne skončil ubodán za popelnicemi v jedné malé uličce jménem Kožná nedaleko Staroměstského náměstí. Vraha nikdy nenašli a po pravdě řečeno ho ani příliš nehledali. Měli tehdy důležitější věci na práci.

„Chápu,“ pokýval doktor hlavou a otočil se zamyšleně k pitevnímu stolu, kde na něj čekala dosud skalpelem nedotčená mrtvola. „Není to stoprocentní metoda, ale může leccos napovědět.“

Prokeš raději mlčel a nechal doktorovi dostatek času, aby se vyjádřil svým pomalým tempem.

„Je jeden způsob, jak zjistit jeho, řekněme, orientaci.“ Inspektor nadále mlčel a pociťoval vůči doktorovi intenzivní vděčnost, že tyhle lechtivé řeči vede místo něj.

„Homosexuálové, tedy přesněji homosexuální muži jaksi nejsou vybaveni pochvou ani jinou podobně pružnou a vlhkou…,“ doktor se zarazil a evidentně se mu nedařilo nalézt správné výrazivo.

„Otvor,“ napověděl mu Prokeš.

„Ano,“ vzdychl vděčně doktor a dokonce se mírně usmál. „Musejí tedy používat něco podobného, a tím myslím ústa a konečník.“

Doktor se odmlčel a zasněně pohlédl kamsi do strany.

Jeho úsměv se ještě více rozšířil.

„Vzpomínám, před válkou, když jsem ještě měl praxi…“ Náhle, jako kdyby si uvědomil inspektorovu přítomnost, doktorovi zmizel z tváře úsměv. „Tedy před válkou jsem měl několik případů souvisejících s řitním otvorem. Několik natržení jsem musel sešít nití. Jednomu jsem dokonce digitálně vytáhl kulečníkovou kouli.“