Jenny Lecoat 

Hedina válka 

Originální název: Hedy’s War 

Vydáno u Polygon, an imprint of Birlinn Ltd, Great Britain 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Jenny Lecoat, 2022 

Czech edition published by arrangement with Ilustrata Agency. 

Translation © Kristina Himmerová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0729-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0730-4 (mobi)

Věnováno odvážným obyvatelům Normanských ostrovů, jejichž projevy laskavosti, odhodlání a vzdoru za okupace zachránily životy druhých.

A Garymu. 

Předmluva 

Tento román je založen na skutečných událostech. V roce 1940, v době, kdy Normanské ostrovy obsadilo nacistické Německo, uvízla na malinkém ostrově Jersey Hedwig Bercuová, mladá Židovka, která po nedávném anšlusu utekla z okupovaného Rakouska. Neobyčejný příběh Hedina boje o přežití, včetně role, již v něm sehrál důstojník okupačního vojska, byl zdokumentován až téměř o šedesát let později a posloužil jako základ pro toto beletrizované vyprávění. Některá jména byla změněna.

Podrobnější informace jsou uvedeny v Poděkování.

1 

Jersey, Normanské ostrovy Léto 1940 

Žár slunce již začínal slábnout a racci se hnali za posledním úlovkem dne, když vtom se rozezněla siréna. Její jekot stoupal a klesal, nesl se přes neuspořádané břidlicové střechy, kostelní věže ve městě a nad mozaikou bramborových políček za ním. Na písečné pláži v zálivu St. Aubin, kde příjemně šplouchaly a šuměly vlny, varovné volání sirény konečně dolehlo i k Hediným uším. Podřimovala tu u vlnolamu a nyní se s trhnutím probudila. Jako ve zpomaleném filmu se zvedla a přelétla pohledem oblohu. Teď už slyšela i slabé plechové kvílení blížící se z východu. Snažila se zklidnit svůj dech. Třeba je to jenom další falešný poplach. Taková varování byla v posledních dvou týdnech na denním pořádku, ale průzkumné letouny pokaždé jen chvíli kroužily nad ostrovem a poté zase mizely nad mořem s fotoaparáty plnými rozmazaných snímků hlavních komunikací a přístavních zdí. Ale tentokrát bylo něco jinak. Ve zvuku motorů rozeznala náznak jakéhosi krutého záměru a teď už se v dálce na modré obloze objevilo několik malých černých teček. Kvílení přešlo v bzučení a bzučení v ostrý hukot. V tu chvíli to pochopila. Tohle nebyla žádná průzkumná mise. Tohle byl začátek.

Již několik dní sledovali ostrované hřibovité oblaky černého dýmu stoupající z francouzského pobřeží a otřesy ze vzdálených výbuchů jim rozhoupávaly žaludek a rozechvívaly kosti. Ženy trávily dlouhé hodiny počítáním a přepočítáváním konzerv ve spižírnách, zatímco muži se mačkali v bankách a vybírali rodinné úspory a děti hlasitě protestovaly, když se jim na hlavu nasazovaly plynové masky. Tou dobou už se vytratila veškerá naděje. Nebyl tu nikdo, kdo by agresora mohl zastrašit. Od jeho blyštivé kořisti ho dělila jen modrá vodní plocha a prázdné nebe. A teď už sem mířila letadla. Hedy je jasně viděla, ačkoli byla pořád ještě daleko. Podle siluet odhadovala, že jde o Stuky. Střemhlavé bombardéry.

Rychle se otočila na podpatku a hledala úkryt. Nejbližší kavárna na pláži byla víc než kilometr daleko. Vyrazila ke kamenným schodům vedoucím na chodník nad pláží a cestou se akorát shýbla pro svou proutěnou kabelku. Schody vyběhla třemi skoky. Nahoře se rozhlédla po promenádě a ve vzdálenosti sto metrů směrem k První věži uviděla malý přístřešek. Nebylo v něm nic než dřevěné lavice podél všech čtyř otevřených stran, ale to muselo stačit. Hedy se k němu rozběhla, cestou si odřela holeň při špatně načasovaném skoku na nízký schůdek a v přístřešku se zhroutila na lavici. O chvilku později se k ní připojila vyděšená mladá matka, nejspíš jen o něco málo starší než ona sama, která za zápěstí držela malého pobledlého chlapce. Mezitím se letadla dostala nad přístav v Saint Helier. Jedno z nich zamířilo obloukem přes záliv přímo k nim a řev motoru byl tak ohlušující, že se v něm ztratil i chlapcův křik, když ho žena přimáčkla k zemi. Hedy udeřilo do uší pronikavé bubnování kulometu a od vlnolamu se náhodnými směry odrazilo několik střel. O vteřinu později otřásl přístřeškem vzdálený výbuch tak mocně, až Hedy myslela, že to střecha nevydrží.

„To byla bomba?“ Ženina tvář byla pod opálením bledá jako stěna.

„Ano. Řekla bych, že někde u přístavu.“

Žena na ni vrhla krátký zmatený pohled. Hedy věděla, že to je kvůli jejímu přízvuku – dokonce i v takovýto okamžik ji odlišoval a upozorňoval na její cizí původ. Žena však rychle obrátila pozornost zpátky ke svému dítěti.

„Panebože,“ zamumlala, „co jsme to udělali? Manžel říkal, že jsme měli utéct, dokud to šlo.“ Upírala oči k obloze.

„Myslíte, že jsme měli odjet?“

Hedy na to nic neřekla, ale stejně jako její společnice pohlédla vzhůru. Připomnělo jí to její zaměstnavatele, Mitchellovy, jak se se svým křičícím dítětem dopotáceli na tu špinavou, příliš malou nákladní loď jen s náhradním spodní prádlem a trochou jídla napěchovanou v hnědé krabici. Když jí teď do nosu stoupal pach spalovaného leteckého benzínu, dala by cokoli, jen aby na té lodi bývala mohla být s nimi. Svírala laťovou lavici tak silně, až jí klouby na rukou zbělely. Nad zálivem se nesly spirály tmavě šedého kouře a vedle sebe slyšela vzlykot malého chlapce. Hedy ztěžka polkla a soustředila se na otázky, které se jí honily hlavou jako kulička v hracím automatu. Za jak dlouho tu Němci přistanou? Začnou lidi shromažďovat, postaví je ke zdi a postřílí? Jestli přijdou i pro ni, tak…? Nemělo smysl tu myšlenku dokončovat. Ani Anton, jediný člověk na tomto ostrově, kterého mohla nazývat svým přítelem, by jí neměl jak pomoct. Přístřešek se opět zachvěl a ona pocítila, jak je chatrný.

Zůstala tam tiše skrčená, poslouchala, jak se letadla otáčejí vzhůru nohama a vrhají se dolů, a pak se ozvalo burácení výbuchů asi kilometr daleko, dokud zvuk motorů konečně nezačal mizet v dálce. Doklopýtal k nim starší pán s rozcuchanými bílými vlasy a zastavil se u přístřešku, aby nakoukl dovnitř.

„Letadla už jsou pryč,“ zvolal. „Zkuste se co nejrychleji dostat domů. Nepotrvá to dlouho a dorazí vojáci.“ Hedy utkvěla zrakem na jeho bundě pokryté prachem a krvavými skvrnami. „Nebojte, ta není moje,“ ujistil ji muž. „Jeden stařík, co se procházel kousek od přístavu, schytal střelu do nohy. Museli jsme ho dostat do nemocnice.“

„Je tam hodně raněných? Nebo…?“ Hedy vrhla letmý pohled na chlapce, kvůli němuž otázku nechtěla dopovědět.

„Pár jich tam bylo, ano.“ Muži se trochu zachvěl hlas a Hedy pocítila příval zoufalství. Přitiskla si sevřenou pěst ke rtům a opět polkla, načež muž pokračoval: „Vybombardovali řadu náklaďáků s bramborami, co čekaly na vykládku v přístavu. Vždyť k čemu jim to bude, prokrista?“ Potřásl hlavou a mávl směrem, kam měl namířeno.

„Tak honem.“

Muž odspěchal pryč. Hedy se rozechvěle vyškrábala na nohy, popřála ženě hodně štěstí a vydala se po promenádě směrem do města. Přemýšlela, jak se pro všechno na světě dostane zpátky k Mitchellovým – ovšem pokud tam jejich dům pořád ještě stojí. Chtěla si pospíšit, ale jako by v hubených nohou neměla dost síly. Představila si kocoura Hemingwaye, jak se asi krčí pod pohovkou v prázdném obývacím pokoji a šedou srst má naježenou hrůzou. Teď už napůl litovala, že neuposlechla pana Mitchella a nenechala ho uspat. Z důvěřivého pohledu zvířete jí u dveří ordinace veterináře zjihlo srdce. Nyní si však nebyla jistá, jestli dokáže uživit sebe, natožpak kocoura. Když došla na okraj města Saint Helier, uslyšela zvonky sanitek a nahodilé výkřiky zoufalých mužů, kteří se snažili domluvit, jak budou společně postupovat. V bezvětří letního večera stoupal z lodí a budov dým v dokonalých sloupcích a na ulicích ležela v podivných úhlech opuštěná auta. Venku bylo jenom pár lidí: někteří hledali pohřešované, jiní bezcílně bloumali ulicemi a jeden starší pár seděl na lavičce a plakal. Hedy šla dál, nutila se klást jednu nohu před druhou a do mysli si záměrně pomalu vpouštěla realitu. Moře kolem ostrova už bylo nejspíš plné ponorek. Brzy ji zase obklopí ty šedozelené uniformy a uslyší úsečné rozkazy. Představovala si zabušení na dveře, ruce vojáků wehrmachtu, které ji popadnou za loket, dům zůstane opuštěný a špinavé nádobí zapomenuté na stole. Teď bylo možné cokoli. Až moc dobře si vzpomínala, jak se Němci chovali ve Vídni.

Obzvlášť k Židům.

Přemohla se, přenesla váhu dopředu a nutila se pokračovat na cestě domů. Potřebovala se honem dostat k Hemingwayovi a obejmout ho.

„Mám jenom tohle. Nebudeme z toho mít problém?“ Anton stál ve dveřích své ložnice a v ruce držel kdysi bílé, nyní zašedlé žebrované bavlněné spodky. I ze svého místa u okna Hedy viděla, že nejsou vyprané. Se slovem „problém“ ucítila, jak jí na rtech pohrává drobný úsměv. Anton někdy dovedl být nesmírně opatrný, přestože jindy býval až nemožně optimistický. Jeho tvář byla bledá úzkostí a vyčerpáním stejně jako ta její, když občas náhodou zahlédla svůj odraz v zrcadle. Anton žil sám. Hedy tušila, že ani on poslední čtyři noci nespal. Bez zamhouření oka pozoroval opuštěné ulice a v hrozivém očekávání odpočítával hodiny zákazu vycházení.

„Na to už je teď trochu pozdě,“ mínila Hedy. „A říkali, že to má být bílý prapor. Neříkali, z čeho má být vyrobený. Podívej, dělají to všichni.“ Vystrčili hlavu z okna v prvním patře a oslnilo je slunce. Pod nimi se táhla pěkná ulice lemovaná domy s byty v horních patrech a obchody a službami v přízemí, jejichž dveře se otevíraly přímo na chodník. Z každého okna visela nějaká látka z výbavy domácnosti: zástěra, dětská plena, prastaré spodní prádlo. Vzdorovali tím tváří v tvář porážce. Anton přikývl a Hedy si od něj spodky opatrně, jen konečky prstů vzala, přivázala je k násadě koštěte, pak je pomalu vysunula z okna, druhý konec koštěte opřela o židli a zatížila ho ručníkem. Zrovna když měli hotovo, začal se přibližovat ohlušující řev motorů vozidel. „Už jedou,“ zašeptala Hedy.

Na konci hlavní třídy se objevil první vůz, ze svého místa na něj dobře viděli. Bylo to luxusní bentley bez střechy plné vyšších důstojníků v uniformě. Druhé auto byl nablýskaný daimler s několika dalšími. Za nimi následoval asi tucet méně okázalých fordů a morrisů s níže postavenými vojáky a vzadu pár motocyklů s postranním vozíkem – to všechno ukradené z garáží místních, jak Hedy předpokládala, neboť příchozí vojsko by sem taková vozidla z Francie sotva stihlo přepravit. Hedy s Antonem dokonce i odsud shora dokázali jasně rozeznat radost ve tvářích Němců. Po dlouhých měsících strávených v blátivých polích Evropy je smetanově bílé pláže a silnice lemované stromořadími na tomto malebném ostrově nejspíš mile překvapily, stejně jako kdysi Hedy.

„Koukni se na ně.“ Antonův hlas překypoval zlostí.

„Tváří se, jak kdyby dobyli celou Anglii, a ne jenom pár britských ostrovů u Saint Malo.“

„Pro ně je to první krok,“ zamručela Hedy.

„Nečekají, že jim budeme salutovat, že ne?“

Hedy zamžourala do oken naproti. Za každým z nich stáli zasmušilí místní obyvatelé a probodávali své nové pány bezmocnými pohledy plnými nenávisti. Od pátečního večera už se nebombardovalo a škody v okolí přístavu a ve čtvrti Weighbridge již byly zčásti opraveny, jenže každý věděl, že dnešek představuje skutečný začátek podrobení. Lidé sledovali příjezd okupantů a vysílali svůj hněv k jejich srdcím. Jedinou obranou jim byla jejich zasmušilost.

Hedy zavrtěla hlavou. „K salutování nás nutit nebudou. Budou nás chtít přesvědčit, jak jsou civilizovaní – ukázat světu, jak chtějí řídit Británii. Cože to tvrdili?“ Vzala z Antonova stolku leták a smetla z něj zrnka zaschlého bláta z květinového záhonu, kde předtím přistál. „Tady to je: ‚Svoboda pokojných občanů je plně zaručena.‘“ Odfrkla si. „Uvidíme, jak dlouho jim to vydrží.“ Anton jí účastně stiskl rameno. Ucítila teplo jeho dlaně. Tohle pro ni byl první fyzický kontakt od loučení s malou dcerkou Mitchellových a musela se zevnitř kousnout do rtu, aby se ubránila slzám. Chvilku tak zůstali stát, dokud kolona aut konečně nezmizela a okna nad chodníkem se nezačala zavírat. V následujících dnech mělo pochopitelně dorazit vojáků víc, mnohem víc, ale ostrované dnes měli poprvé možnost spatřit nepřítele a takto to pro jeden den stačilo. Anton se vrátil na svou oblíbenou lenošku u krbu, pečlivě umístěnou tak, aby zakrývala roztržené linoleum. Byl to malý, neuspořádaný byt, ale protože byl útulný, působil na Hedy mnohem víc uklidňujícím dojmem než velký, prázdný dům jejího bývalého zaměstnavatele a díky vůni z pekárny v přízemí se tu cítila jako doma. Tady měla vždycky pocit bezpečí.

„Nemá smysl čekat to nejhorší,“ poznamenal Anton, jako by jí četl myšlenky.

„Možná tak pro tebe.“ Sesunula se do jediného dalšího křesla v místnosti, jako vždy s jednou nohou skrčenou pod sebou. Prsty si neustále pohrávala se stuhou na šatech. „Já jsem tak hloupá! Proč jsem nejela do Ameriky, když to šlo?“

„Však ty víš proč.“

„Ty peníze jsem mohla nějak sehnat! Neměla jsem to tak snadno vzdát.“

Anton se v lenošce předklonil. „Koukni, na ostrově už skoro žádní Židé nezůstali, možná tucet? Skopčákům nebude stát za to, aby je hledali.“ Zřejmě si všiml jejího cynického pohledu, jelikož pokračoval: „Opravdu si nemyslím, že to bude tak hrozné jako ve Vídni.“

Hedy pohodila vlasy. „Ne? I kdybys měl pravdu, i kdyby se na nás nezaměřili, uvědomuješ si, jak teď budeme zranitelní? Pro místní jsme cizinci. Cizinci, kteří mluví německy! Uvízli jsme mezi dvěma mlýnskými kameny.“

„Lidi z Jersey po nás nepůjdou. Vědí moc dobře, proč jsme tady.“

„Antone, sotva před šesti týdny tě odtáhli do internačního tábora jenom proto, že jsi podle nich nepřátelský cizinec!“

„Ale hned, jak si ověřili informace, jsem byl zpátky doma. To je to, co mám na mysli – lidi jsou tady celkem rozumní.“

„Vy katolíci!“ Mluvila vysokým a ostrým tónem.

„Myslíte si, že na světě je to samý svatý! Myslíš, že si místní nepamatují, jak Rakušané házeli květiny a jásali, když Němci překročili naše hranice?“

Anton si z očí odhrnul bujnou tmavou kštici a zase se opřel. Ačkoli ho Hedy měla ráda, tak to, jak se vyhýbal sporům, ji pokaždé zklamalo. Zčásti to dělal z odporu ke konfliktům, zčásti kvůli upřímné touze nepůsobit druhým žádnou bolest. Možná proto ji nikdy nepřitahoval, třebaže toho měli mnoho společného. O kolik bezpečněji by si teď možná připadala, kdyby jejich vztah vypadal jinak?

Anton se v křesle zavrtěl a chystal se změnit téma.

„Musím se dneska zkusit trochu vyspat,“ prohlásil nakonec. „Pekárna zítra zase otevře. Pan Reis má za to, že se k nám pohrnou lidi a začnou v panice vykupovat zboží, ale nebyl bych si tím tak jistý. Podle mě se většina lidí bude snažit fungovat, jako by byl normální den.“

Hedy se trpce zasmála. „Ano, samozřejmě. Jak říkáš, obchody otevřou z příkazu velícího důstojníka. A všichni si dál budeme hledět svého, jako by se nic nestalo. Protože tak to lidi dělají, že? Zatáhneme zatemňovací rolety a hodinky si posuneme o hodinu dopředu podle německého času. A budeme se utěšovat, že všechno bude dobré.“ Namáhavě lapala po dechu.

Anton přešel k ní. „Hedy, nech toho.“

„Všichni budou chodit po městě a předstírat, že nemají strach, že je zatknou. A já – já budu vysedávat doma a čekat, až mě na příští lodi pošlou bůhvíkam. Ale máš pravdu, jinak to bude den jako každý jiný!“ Při těchto posledních slovech už křičela, sesunula se na kolena a celým tělem jí otřásaly vzlyky. „Já už to znovu nezvládnu, Antone, už ne. Prosím, nedovol, aby mě odvedli pryč.“

Anton ji jemně sevřel v náručí, šeptal jí slova útěchy a potom jí nabídl kapesník. Hedy do něj plakala celých deset minut, zatímco on šel uvařit čaj a pak ji odvedl ke své lenošce, aby se posadila a čaj vypila. Potom položil na talíř gramofonu desku Rachmaninova a oba tam s Hedy zůstali sedět v družném mlčení a až do západu slunce poslouchali povznášející hudbu. Hedy sledovala, jak se nebe nad střechami barví z bledě zlaté do růžové, a nechala své myšlenky volně ubíhat. Vzpomínala na rodiče ve Vídni, jejichž drahocenné dopisy už se k ní nedostanou. Myslela na sestru Rodu, na její zvučný smích, divokou hřívu a na to, jak statečně si počínala, když si do kalhotek zastrčila tu obálku plnou papírových šilinků a společně odtlačily jejich starý automobil značky Steyr do úkrytu v hustém podrostu dva kilometry od švýcarské hranice. Přemýšlela, jestlipak se Rodě podařilo dostat až do Palestiny. Pak Hedy zavřela oči a na chvíli si zdřímla. Když se probudila, Anton přinesl další čaj a pár starých makronek z pekárny. Pro Hemingwaye jí dal konzervu se zbytkem sardinek. A pak, když obloha ztmavla do inkoustově modré, byl čas jít.

„Zajdu si pro sako a doprovodím tě,“ řekl Anton. „Neměla bys po venku chodit sama.“

Hedy si prsty prohrábla a urovnala vlasy a vysmrkala se. Dnes se ocitli na prahu změn, byl čas dát věci do pořádku, sbalit se a udělat si zásoby. Zítra si musí koupit zástrčku na vchodové dveře. Velkou, z černé oceli, která se zasune s pořádným cvaknutím. Hlavně aby byla z pevného kovu. Za oknem se tmou začínaly prodírat ty nejvýraznější, nejjasnější hvězdy. Jak se tak na ně zahleděla, vzpomněla si na protestující na vídeňských ulicích, kteří museli na všech čtyřech drhnout z chodníků hesla o nezávislosti. Němečtí vojáci se smáli a tvářili se, že převržená vědra a rozdrcené prsty byly jen nehody. Křída a barva se nakonec přece jen smyly, ale ta slova a barvy těch sdělení jí navždy zůstanou vypálené v paměti. A z očí protestujících nikdy nevyprchalo odhodlání.

Anton se vrátil se sakem v ruce. Hedy mu podala jeho kapesník.

„Nech si ho.“

Hedy zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Já už ho potřebovat nebudu.“

Ráno 16. září, v den, který si Hedy v kalendáři tučně zakroužkovala černým inkoustem, bylo jasno, i když od přístavu vytrvale vanul ostrý vítr. V posledních dnech bylo počasí nevyzpytatelné. Od Atlantiku přišla přímo do zálivu Saint Malo krutá bouře, jež přinesla prudké přeháňky a vítr, který bičoval nároží ve městě, sfoukával ženám klobouky z hlav a opíral se do nového praporu s hákovým křížem vyvěšeného na radnici. Takové poryvy byly v mírném klimatu ostrova neobvyklé, zvlášť když se listí na stromech ještě zelenalo a večery byly pořád ještě příjemně teplé. Hedy však neslyšela, že by si na počasí někdo stěžoval, snad proto, že už tu nebyli žádní turisté, které by mohlo vypudit, nebo možná proto, že přesně odráželo všudypřítomnou depresi, jež ostrov zachvátila. Když se předchozí večer procházela podél vlnolamu v zálivu St. Aubin a dívala se, jak němečtí vojáci kolem pláže natahují kilometry ostnatého drátu, měla dojem, že dokonce i vlny ustupují rychleji než dřív, jako by se na tomto zamořeném místě nechtěly zdržovat.

Hedy si přitáhla propínací svetr těsněji k šatům, a jak mířila směrem k hlavní nákupní ulici, uvažovala, proč se rázné klapání jejích sandálů s podpatkem a otevřenou špičkou při rychlé chůzi po chodníku tak hlasitě rozléhá – až tak, že se kolemjdoucí otáčeli a civěli na ni se zdánlivým pohoršením. Doklapala až na ulici King Street, kde jí pomalu začalo docházet, že za to může nepřítomnost motorizovaného provozu. Kromě sem tam nějakého německého vozu byly ulice Saint Helier zase jednou spletitou pěší zónou, kde se každý výraznější zvuk odrážel od zdí jako vzpomínka na dávné časy. Umínila si, že si podpatky na veřejnost už víckrát nevezme. Po uplynulých týdnech, které strávila jako duch ve své vlastní komunitě a kdy se jen výjimečně vyplížila pro jídlo nebo na čerstvý vzduch, na sebe teď směla tak hloupě poutat pozornost.

Byla však ráda, že se jí podařilo najít nový byt v centru města, v blízkosti obchodů a zastřešené tržnice na Beresford Street. Oproti domu rodiny Mitchellových to byla velká změna, ale když mu teď byl soudem přidělen správce, přece jen jí chladná garsonka v horním patře městského domu mohla posloužit jako jakýsi domov a bylo to lepší než zůstat trčet na venkově. Jízdní kola už se vyprodala a Hedy zahlédla několik starých koní zapřažených do ošuntělých dvoukoláků z počátku století, zaskládaných úrodou z farností St. Mary a St. Martin. S koňmi se na moderní asfaltové silnice vrátily dýmající hromádky trusu. Hedy napadlo, že ulice na ostrově Jersey budou brzy znít a vonět jako ulice jejího dětství.

Podívala se na hodinky. Bylo krátce po čtvrt na deset, takže měla před schůzkou tak akorát dost času na sehnání nových punčoch. Ráno honila Hemingwaye po bytě s novinami v ruce, protože jí její poslední punčochy rozpáral, a křičela na něj, že si ho k sobě vůbec neměla brát. S holýma nohama prostě chodit nemohla, a už vůbec ne dnes, když bylo životně důležité, aby vypadala a cítila se, jak nejlépe mohla. Pospíchala dál k obchodnímu domu De Gruchy a cestou minula několik místních hospodyněk s jedním a tím samým výrazem v obličeji: ostražitým, vyčerpaným výrazem bojácného očekávání. Všechny přidávaly do kroku, když míjely skupinky žertujících německých vojáků – měly strach z blízkosti nepřítele, ale bály se běžet, poněvadž by běh mohl být špatně pochopen. Ve městě už teď byly desítky, možná stovky vojáků, kteří si prohlíželi výlohy a poflakovali se po parcích. Hedy se nestačila divit, jak mohla Říše postrádat tolik lodí na jejich přepravu. Přešla přes ulici, aby se vyhnula bujaré skupince vojínů mimo službu, kteří se dělili o cigarety a plácali se po ramenou, a konečně došla k obchodnímu domu, zatlačila na těžké skleněné dveře a prošla kolem nejrůznějších elegantních pultů do oddělení punčochového zboží.

„Promiňte.“ Hedy se snažila co nejlépe zamaskovat svůj přízvuk, aniž by to znělo jako nepovedená imitace.

„Chtěla bych si koupit nějaké punčochy.“

Prodavačka, čtyřicátnice s vlasy vyčesanými do vysokého pevného drdolu, naklonila hlavu na stranu a chystala se své zákaznici sdělit špatnou zprávu. „Je mi líto, madam, ty jsou úplně vyprodané.“

Hedy pohlédla do zásuvek pod vyleštěným sklem výkladního pultu a zjistila, že jsou skoro prázdné. „A neměla byste něco vzadu?“ Ústa se jí roztáhla do strnulého úsměvu a měla strach, že se jí její přímočarý přístup vymstí, ale žena jen zavrtěla hlavou.

„Bohužel vám nemůžu pomoct.“ Poté se spiklenecky předklonila – Hedy do nosu nepříjemně uhodil její přeslazený květinový parfém – a zašeptala: „To oni. Nakráčí si to sem a tváří se kdovíjak přátelsky, ale podívejte! Celé to tu prolezli jak zpropadená sarančata. Posílají to domů svým rodinám, víte, protože u nich v obchodech už dlouhé měsíce nic nemají. Zimní kabáty, kuchyňské náčiní, látky, na co si jenom vzpomenete. Zkoušela jste tenhle týden sehnat sýr? Ten nekoupíte ani za milion.“

Hedy stejně jako ona ztišila hlas. „A to je nemůžete odmítnout obsloužit?“

„Byl tady nějaký německý důstojník a říkal, že když je neobsloužíme, půjdou naši vedoucí do vězení. Mě by ale zajímalo, kde vezmeme nové zásoby. Viděla jste je tento týden v přístavu, jak posílali všechny naše brambory do Francie? Co máme jíst my? Něco vám řeknu…“ Žena dostala nějaký nápad a celá se rozzářila. Ještě víc ztišila hlas. „Můžu vám dát punčochy, které mám teď na sobě, jestli mi do večera seženete dvě vepřové kotlety. Můj starej má dneska narozeniny a já pro něj mám leda tak zbytek drštěk.“

Hedy na ni hleděla a přemýšlela. Představa, že by si měla obléct špinavé punčochy cizí ženy, byla nepříjemná, ale ještě víc skličující bylo uvědomění, že i kdyby chtěla, nemohla by takový obchod uzavřít. Zrovna ráno si všimla, že řezník na konci její ulice vylepil ceduli s nápisem „Jen stálí zákazníci“. Pro přátele a jiné privilegované na tomto izolovaném ostrůvku měl nepochybně podpultovou nabídku, ale Hedy žádnou takovou výhodu neměla. Viděla před sebou svou budoucnost táhnoucí se jako nekonečná fronta, kde vždycky bude stát na samém konci a dostane to, co nikdo jiný nechtěl, anebo vůbec nic.

„Děkuji. Toho návrhu si vážím, ale ještě to zkusím jinde.“

Prodavačka pokrčila rameny, jako že Hedy jen mrhá časem. A tak tomu skutečně bylo. V obchodním domě Voisins, v galanterii v bohaté čtvrti, a dokonce i v tom podivném krámku za tržnicí, kde staré dámy nakupovaly šatové zástěry a flanelové noční košile, jí řekli to stejné. Deset minut před desátou Hedy musela uznat, že prohrála, a na schůzku tedy vyrazila s holýma nohama. Cestou jí v hlavě zněl káravý hlas její matky, který jí říkal, že takhle slušné holky nechodí.

Jakmile zabočila na náměstí Royal Square, na jehož růžové žulové dlažbě se stále ještě skvěl obrovský bílý kříž namalovaný na znamení kapitulace, uviděla před sebou zástup lidí. Byla to chaotická fronta mužů mačkajících se po dvojicích a trojicích, jež se vinula až za roh na Church Street. Všichni šoupali nohama a pod vousy si bručeli tiché nadávky, zatímco čekali, až se dostanou do provizorní registrační kanceláře zřízené v knihovně.

Hedy pochopila, že jde o frontu k registraci místních mužů ve věku osmnácti až pětapadesáti let, což byl projev potřeby nacistů sestavovat seznamy, klasifikovat a počítat a také příprava na zjišťování totožnosti v budoucnu. Odteď bude vyhledávání a předvolávání obyvatel ostrova Jersey a udělování výjimek tak snadné jako sebrat vzkaz z přihrádky na poštu. Jak se to říká? Měli je jako na dlani. Opět se zvedl vítr a Hedy se zachvěla.

Odněkud zprostřed davu se ozvaly zlostné výkřiky. Hedy natáhla krk a uviděla mladíka v bekovce, jenž gestikuloval na dva německé vojíny a řval, že s občany dbalými zákonů nemají právo takhle jednat. Dívala se, jak vojáci muže odvedli. Srdce jí v hrudi divoce bušilo a na okamžik zavřela oči. Pak si urovnala šaty, otočila se od davu a bez ohlédnutí pokračovala v cestě. Na vzdáleném konci náměstí zahnula na Hill Street a s hlavou vztyčenou svižně vešla do budovy cizineckého úřadu.

Poručík Kurt Neumann odhodil cestovní tašku na navoskovanou podlahu svého nového příbytku a zamířil rovnou k francouzským oknům na druhé straně slunného pokoje. Cítil, jak se mu tvář roztahuje do úsměvu jako dítěti, které se poprvé ocitlo na pouti. To byl ale výhled! Kdyby tak měl fotoaparát. Zahrada byla nádherná. Upravený trávník obklopovaly nadýchané květy bílých růží a exotické přímořské keře. Vzadu se tyčila zdobená kovová brána a za ní už se rozkládalo jen moře. Nebo seaside, přímoří, aby použil vhodné anglické slovíčko ze svého nového slovníku. Nebyl to oceán, na který byl Kurt zvyklý – ta děsivá, zvlněná plocha, jež hrozila polykat celé lodě a stahovat vojáky ke dnu. Tohle byl třpytivý lán safírové modři, olizující šedavě bílou písečnou pláž a zpěněné černé řasy. Voda vypadala lákavě a vybízela člověka k tomu, aby ze sebe shodil boty a pak se bosky rozběhl po příjemném, vlídném pobřeží. Kdyby Kurt za deset minut nemusel na instruktáž před nasazením, přesně to by teď udělal. Zavrtěl hlavou v údivu nad svým štěstím, že byl odvelen právě sem.

Podšikovatel, který důstojníky hned krátce po svítání vyzvedl v přístavu, jim předtím, než každého z nich vysadil u přidělených ubikací, nabídl komentovanou prohlídku ostrova. Kurt seděl na zadním sedadle nablýskaného kabrioletu Morris Eight hned vedle poručíka Fischera, který se neopomněl třikrát hrdě zmínit, že pochází z Mnichova. Na klíně měl rozloženou mapu a bombardoval řidiče otázkami ohledně plánované výstavby a umístění obranného opevnění. Kurt se však kromě občasného pokývnutí hlavou v předstíraném zájmu jen pohodlně usadil na koženém sedadle, rozhlížel se a informace spokojeně pouštěl jedním uchem dovnitř a druhým ven. Na práci bude dost času později. Nyní chtěl vstřebat každičký detail.

Zdálo se, že ostrov má v podstatě tvar obdélníku. Nejprve objeli záliv St. Aubin na jihu, kolem malebného žulového přístavu s pohupujícími se rybářskými čluny, a poté zamířili přes kopec do St. Brelade, kde svěží zeleň pokrývala stráně svažující se k zátoce s bílou písečnou pláží. Silnice je vedla po západní straně s rozlehlými plážemi a zvlněnými dunami na sever a poté deset kilometrů podél severního pobřeží s impozantními útesy a půvabnými zátokami zbarvenými do modrozelena. Na východní straně ostrova odhalil odliv cihlově červenou měsíční krajinu, pusté kamenité pobřeží, nad nímž se k nebi tyčil velkolepý, stovky let starý hrad Mont Orgueil. V každé zatáčce na klikaté silnici, v každém dolíku a pod každou klenbou z hustého, sytě zeleného listí Kurt pocítil nával nadšení. Fischer a ostatní důstojníci už však mezitím začali pokukovat po hodinkách, mručeli něco o hledání ubikací a nutnosti se ohlásit. Kurt souhlasně přikývl a přitom přemýšlel, že by se sem po válce rád vrátil se svým starým kamarádem Helmutem. Zjevně bylo v plánu udělat ze všech Normanských ostrovů luxusní vojenské letovisko, až bude po všem. Mohli by se ubytovat v některém z velkých hotelů na promenádě Esplanade, chodit do barů a scházet se s děvčaty. Dobře by se pobavili. Ukázalo se, že bude bydlet v pěkném dvojdomku na východním pobřeží v oblasti zvané Pontac Common. Uvnitř to vonělo leštěnkou a levandulí a původní jerseyští obyvatelé si interiér vkusně zařídili za využití květinových vzorů. Nyní tedy stál Kurt na zahradě, hleděl na moře a přemýšlel, kde asi bydleli teď. Na tváři ho navzdory studenému větru hřálo pozdně letní slunce a mezi květy poletovaly včely. Francouzským oknem za jeho zády prošel Fischer, jenž byl na seznamu uveden jako Kurtův nový spolubydlící. Se spokojeným úsměvem obdivoval výhled.

„To je ale místo, co?“

„Krása,“ odpověděl Kurt.

„Ale budou potřebovat postavit do latě. Myslím celou posádku.“

„Ano?“ Kurt si všiml Útočného odznaku pěchoty a bronzové Spony za boj zblízka na jeho hrudi.

„Přišel rozkaz z Berlína ohledně styku s veřejností.“ Fischer popotáhl nosem a zamáčkl do trávy nedopalek malého doutníku. „V prvních týdnech se hodně spolupracovalo s místní vládou – já osobně si myslím, že to působí nevhodným dojmem.“ Kurt kývl a uvažoval, co to asi mělo znamenat. „Podle všeho ještě ani nepochytali ty židovský svině.“

Kurt dlouze potáhl z cigarety a vycítil, že se zábavná část dne chýlí ke konci. „A mají to v úmyslu?“

„Tenhle týden probíhá registrace. Pak se uvidí.“ Fischer se zhluboka nadechl mořského vzduchu. „Ano. Myslím, že tenhle ostrov má potenciál.“

Hedy pozorovala Clifforda Orange, ředitele Cizineckého úřadu ostrova Jersey, jak se pohodlně usadil za svým stolem a rukama přejel přes desku, jako by si vychutnával její bytelnost. Byl to muž středního věku se zarudlou odlupující se pletí podél tváří, vlasy mu řídly, ale zároveň měl malý knírek a obočí tak husté, že vypadalo, že mu každou chvíli samo sleze z obličeje. Ze stropu visel velký lustr, který v malé místnosti působil nepatřičně. Oknem dovnitř pronikalo slunce a odráželo se od lesknoucí se podlahy. Za okem viděla Hedy stromy na městském kostelním hřbitově. Posadila se na čalouněnou židli před Orangeovým stolem, složila ruce na kabelce v klíně a zadoufala, že tím dá najevo podrobení a poslušnost. Věnovala mu drobný úsměv, ale Orange už byl zabrán do spisu, co ležel před ním.

„Tak, slečno Bercuová. Dovolte, abych si osvěžil paměť. Je vám jednadvacet, na Jersey jste přijela 15. listopadu 1938 a toho času bydlíte na New Street č. 28, říkám to správně?“

„Ano, v bytě v posledním patře.“

Zvedl oči a zkoumavě se na ni podíval. Hedy tušila, že ho zaujalo, jak dobře ovládá angličtinu. Uvažovala, jestli nečekal, že bude štěkat jako pes.

„Když jste sem přijela, vlastnila jste britské vízum nedávno vydané na jméno Hedwig Bercu-Goldenbergová, cizinecký pas vydaný ve Vídni v září předešlého roku a registrační průkaz vydaný ve Vídni v květnu 1937 na jméno Hedwig Goldenbergová, na němž máte rumunské občanství.“ Odložil dokument na stůl a pohlédl jí do očí. „Můžete mi vysvětlit ty neshody ve vašich jménech?“

„Myslím, že už jsem to vysvětlovala: můj nevlastní otec se jmenoval Bercu a moje matka Goldenbergová.“

„Váš nevlastní otec?“

„Nevím, kdo je můj biologický otec. Když jsem se narodila, vzala si moje matka Rumuna a já jsem přijala jeho jméno.“

Hedy na konci věty polkla a byla si bolestně vědoma krůpějí potu nad svým horním rtem. S Antonem tu historku u ní v bytě nazkoušeli snad stokrát, ale říct ji nahlas v oficiálním prostředí bylo jiné.

Orange vzal plnicí pero z podstavce a napsal na dokument velmi pečlivě nějakou poznámku. „Takže vzhledem k tomu, že Goldenbergová je židovské jméno, jste tedy Židovka?“

„Ne.“

Orange na pero opět nasadil víčko a odložil ho stranou tak, aby bylo dokonale zarovnané s pijákem. „Vy nejste Židovka?“

„Vyrůstala jsem jako protestantka. Můj nevlastní otec je Žid a moje matka po svatbě přijala jeho víru, ale já žádnou židovskou krev nemám.“ Hedy se opět pokusila o úsměv, ale tentokrát neúspěšně. Každé slovo její lži se jí v ústech měnilo ve vatu. Orange ji přejel pohledem a Hedy si uvědomila, že jí zírá na vlasy, které si speciálně na dnešní pohovor sepnula do drdolu. Věděla, že jejich zlatavě plavý odstín, dar od rodiny z babiččiny strany, jí dnes bude nejlepším alibi, zejména před někým jako Orange, který znal Židy pravděpodobně jen z obrázků v knihách. Teď však jako by posuzoval jejich pravost. Možná mu někdo řekl, že všechny židovské ženy nosí paruky.

„Chcete mi říct, že vaše matka, která se jmenuje Goldenbergová, byla ve skutečnosti protestantka?“

„Ano.“ Rukama svírala kabelku, jako by jí mohla každou chvilku vyletět z klína.

Orange vstal ze židle, přešel k oknu a zahleděl se na věž normanského kostela naproti v očividné snaze zaujmout pózu rozvážné koncentrace.

„Víte, slečno Bercuová, nacházím se ve velmi prekérní situaci. Jistě chápete vztah mezi jerseyskými úřady a novým německým polním velitelstvím.“

„Ne tak docela.“

Orange si palcem a ukazovákem uhladil knír. „Obávám se, že to je vztah velice křehký. Jerseyská civilní správa stále funguje jako dřív, ale nyní se musíme přizpůsobit a vykonávat rozkazy našich nových pánů. A Němci požadují, aby byli všichni Židé žijící na Normanských ostrovech zaevidováni odděleně od ostatního obyvatelstva.“ Otočil se zpátky k ní. „Takže chápete, že bych nesplnil svou povinnost, kdybych německému velitelství nějakého židovského občana z jákéhokoli důvodu nenahlásil.“

Hedy se pokusila si před odpovědí nenápadně odkašlat. „Ale já nejsem Židovka.“

Orange si povzdechl tak akorát nahlas, aby to slyšela.

„Odpusťte, ale vaše vysvětlení mi ve světle doložených důkazů připadá nepřesvědčivé. Kdybyste svůj původ mohla nějak dokázat…“

„Proč bych já měla něco dokazovat? Jestli mi nevěříte, není snad na vás nebo na Němcích, abyste poskytli důkazy o tom, že Židovka jsem?“ Zarazila se a kousla se do rtu, protože si vzpomněla na Antonovu radu, aby se chovala smířlivě a neprovokovala. Nehty na rukou v klíně se jí zarývaly do dlaní.

Orange ji probodl nevraživým pohledem a vrátil se na své místo, jako by už to chtěl ukončit. „Naopak,“ odpověděl. „Pokyny velitelství jasně uvádějí, že pokud existuje nějaká pochybnost, měla by být daná osoba pro jistotu klasifikována jako osoba židovského původu.“

Hedy se zhluboka nadechla. Pochopila, že už jí zbývá jen několik sekund. „Pane Orange…“ Dala si záležet, aby písmeno „g“ vyslovila měkce po francouzsku, a ne tvrdě jako v anglickém výrazu pro pomeranč. „Ve Vídni jsem viděla, jak se Němci k Židům chovají. Jestli mě zaregistrujete jako Židovku, budou mě nepřetržitě sledovat. Možná mě zatknou nebo i něco horšího. Vystavíte mě velkému nebezpečí.“

Orange se na ni zamračil jako otec zklamaný chováním nezbedného dítěte. „Proti židovským občanům nebyly podniknuty žádné aktivní kroky.“

„To neznamená, že nejsou v plánu.“

„Když se Němců tak bojíte, proč jste se v červnu neevakuovala?“

„Odjela bych, kdyby Anglie uznala můj současný vízový status.“ Hřbetem ruky si osušila horní ret. „Jestli informace, které jsem vám dnes poskytla, předáte dál, Němci vám budou věřit. Není žádný důvod, aby někdo do konce války zapochyboval o mém rasovém původu.“ Vzhlédla a střetla se s ním pohledem v poslední naléhavé prosbě. Orange sjel očima od její tváře k jejímu spisu a zase zpátky, načež spis zavřel.

„Je mi líto, slečno Bercuová, ale vzhledem k informacím, které mám k dispozici, by byla nedbalost neklasifikovat vás podle stávajících nařízení jako Židovku po rumunských předcích. Kdybych pravidla obešel a Němci by na to někdy později přišli, riskoval bych nejen vlastní postavení, ale také vztahy a spolupráci mezi jerseyskou vládou a okupanty, na nichž závisí bezpečnost tohoto ostrova. To jistě chápete.“ Dál na něj upírala zrak a Orange, jemuž to najednou začalo být nepříjemné, tlachal s předstíraným optimismem dál, zatímco se přehraboval ve svých papírech. „Vy se ale vážně nemáte čeho bát, víte? Ať už u vás v Rakousku došlo k jakýmkoli nesrovnalostem, registrace je tady prostou formalitou, v souladu s německým zápalem pro řádnou správu. Jak jsme my, vládní činitelé, zatím mohli vidět, většina z nich se chová naprosto rozumně a slušně. V dohledné budoucnosti prostě budeme muset hrát podle jejich pravidel.“ Hedy věděla, že čeká, až vstane, ale ona se ani nehnula, jako by odmítnutí vstát z této židle mohlo nějak zvrátit její osud. „Každopádně myslím, že pro dnešek je to vyřízené.“

Byl konec. Hedy se namáhavě zvedla a snažila se přeorientovat na své nové postavení. Její osud byl zpečetěn, život se jí změnil jediným tahem pera. Rozhlédla se kolem sebe a všimla si dalších věcí v kanceláři: mosazné bankéřské lampy se zeleným stínidlem nasměrované v dokonalém pětačtyřicetistupňovém úhlu, polic plných perfektně vyrovnaných spisů o jerseyském právu, seřazených podle abecedy, a v nejvzdálenějším, nejtmavším koutě stál na podstavci jemnou vrstvou prachu pokrytý glóbus, jímž už řadu měsíců nikdo neotáčel. Tady neměla šanci uspět.

Orange k ní na rozloučenou napřáhl ruku. „Pěkný den, slečno Bercuová.“

Hedy na jeho ruku zírala, ale nepřijala ji. Podívala se mu přímo do očí.

„Fick dich selbst.“

Pak se otočila na podpatku a odešla.

2 

1941 

Záliv Saint Ouen na západním pobřeží byl z celého ostrova nejdivočejší a nejdramatičtější. Osm kilometrů nedotčeného písku ve tvaru dokonalého oblouku bylo pohřebištěm příbojových vln se zpěněnými vršky, jež sem klouzaly od Atlantiku, rostly, dmuly se, narážely na písek silou postupujících tanků a vysílaly do vzduchu vodní tříšť. Záliv narušovaly jen skalnaté výběžky na obou stranách a věž La Rocco na moři necelý kilometr odtud – vzdorovitá malá stavba z dob Napoleona, která stále ještě odolávala silným proudům v zálivu. Hedy tu věž milovala. Pláž byla jejím oblíbeným místem k procházkám, třebaže prudký vítr snadno profoukl její starý, rozpadající se vlněný kabát. A levá podrážka jejích šněrovacích bot, posledního páru, co jí ještě zbýval, se už už chtěla odlepit od koženého vršku – Hedy nutně potřebovala pořádné lepidlo.

Jaro letos odmítalo přijít. Slunce už mělo prohřívat půdu, předčasně vybízet květiny a rajčata ke květu a vtiskovat bramborám z ostrova jedinečnou ořechovou příchuť, a namísto toho zářilo slabě a mdle. Hedy šla po cestičce mezi ostrými listy mořské trávy a cítila, jak ji písek v botách škrábe mezi prsty. Za rozlehlou plochou pláže přecházely zvlněné písečné duny v pole rozkládající se na mírných svazích opodál. Kdyby Spojenci měli podniknout nějaký protiútok, jistě by začali tady. Není divu, že tento záliv byl nyní hlavním terčem Hitlerovy posedlosti ocelí a betonem, které podpíraly jeho milovaný Atlantický val proti jednotkám, jejichž příchodem si byl tak jist. Hedy ucítila dunění náklaďáků v dálce, otočila se a uviděla šedozelenou kolonu obtěžkanou nákladem železa a cementu, jak se šine nahoru po takzvané Pětimílové silnici. Po celé délce pobřeží se pokládaly miny a od osady La Pulente na jihu po výběžek Grosnez na severu vznikalo nové opevnění, zahrnující mohutné šedivé věže s temnými střílnami, přikrčené betonové bunkry a dělostřelecká stanoviště. Saint Ouen už nikdy nebude vypadat jako dřív.

Autobus zpátky do města měl jet za dvacet minut. Hedy uvažovala, že se na závěr projde po pláži Le Braye, ale rozmyslela si to. Ten den už další autobus nejel, a kdyby špatně načasovala návrat, věděla, že by neměla energii na to, aby autobus dohnala ani aby ušla těch šest kilometrů zpátky do města. Během posledních měsíců se naučila, jakou roli hrají ve stravě tuky a co se stane, když se z ní vyjmou. Zachvěla se, zastrčila si ruce do kapes a začala se pomalu šourat k zastávce. Byla vděčná za kamennou lavičku hned vedle a sesunula se na ni, aby mohla popadnout dech. V tu chvíli si všimla včerejšího výtisku deníku Evening Post ležícího v trávě za lavičkou.

Hedy se překvapeně rozhlédla a tak trochu čekala, že se někdo objeví a přihlásí se k němu. Noviny se hodily na podpal, proti průvanu nebo k umývání oken – vyhodit celé jedno vydání bylo nemyslitelné a jejich majitel musel zuřit, když se o jejich ztrátě dozvěděl. Hedy ten poklad nadchl. Prolistovala osm dvojjazyčných stran plných nařízení a propagandy tvářících se jako zprávy. Později se může pobavit hledáním chyb v překladu textů, jež tam schválně nechávali jerseyští redaktoři, aby čtenáři přesně věděli, které články jim byly nadiktovány. A přečte si i rubriku s inzeráty na prodej a výměnu, ačkoli už dávno vyměnila veškerý svůj majetek, co měl nějakou hodnotu a jehož se mohla dovolit vzdát.

Jak tam tak seděla a četla, všimla si titulku na straně tři: „TŘETÍ NAŘÍZENÍ týkající se opatření proti Židům.“ Totéž oznámení bylo otištěno už před týdnem. Hedy si ho nehodlala číst znovu a chtěla stránku otočit, ale článek ji přitahoval a morbidně fascinoval.

…se zakazuje výkon těchto hospodářských činností: 

velkoobchodní a maloobchodní prodej, 

hotelnictví a stravovací služby, 

pojišťovnictví, 

lodní doprava, 

přeprava a skladování, 

cestovní kanceláře, organizace zájezdů, 

průvodcovská činnost, 

dopravní podniky všeho druhu včetně pronájmu motorových a jiných vozidel, 

bankovnictví a směnárenská činnost, 

… 

Seznam pokračoval až na konec stránky, ale Hedy noviny zase složila a celé si je nacpala do vnitřní kapsy kabátu. Toto nejnovější nařízení sice bylo deprimující, ale Hedy se nakonec nijak nedotýkalo. Židovku by stejně nikdo nezaměstnal, ze strachu, aby si to u Němců nerozházel. Dokonce i když ji naposled zaměstnali jako školní uklízečku, začalo to řediteli připadat příliš riskantní a vyhodil ji s týdenním odstupným a jakousi výmluvou na neuspokojivý stav záchodků. Už tři měsíce žila jen ze svých skrovných úspor a Antonovy dobrosrdečnosti. Schovával pro ni každou spálenou kůrku z pekárny a často jí podstrčil pár drobných na potraviny. Ale toho rána, když se oblékala na procházku, si všimla, jak na ní oblečení volně visí, a pleť, kdysi smetanovou a zářivou, měla suchou a žlutavou. Tak takhle to skončí, říkala si občas. Němci ji přece jenom nezastřelí. Prostě ji nechají umřít hlady.

Na zastávce zastavil přeplněný autobus a poté, co Hedy odpočítala drobné za jízdenku, se prodrala až úplně dozadu, kde našla volné místo. Odtud se mohla kochat výhledem, aniž by se s ní někdo snažil zapříst rozhovor. Už mockrát zažila, že se lidé zalekli jejího přízvuku, jelikož ji považovali za německou sekretářku, nebo dokonce za špeha. V téhle době bylo jednodušší být neviditelná a mlčet. Autobus se rozjel do kopce a Hedy natahovala krk, aby zadním oknem mohla sledovat, jak v dálce mizí věž La Rocco a zvířená voda olizující útesy pod ní.