Elena Bellmar 

Odplata za chamtivost 

Vražedná Mallorca 

Originální název: Mörderisches Mallorca – Toni Morales und der Lohn der Habgier 

Vydáno v Pendo Verlag in der Piper Verlag GmbH, München 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2021 Piper Verlag GmbH, München/Berlin 

Translation © Tomáš Butala, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0543-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-0544-7 (mobi)

MALLORCA, JARO 1994 

Jako vždy odpoledne, když si to správně zařídil, se vydal na místo jejich tajných schůzek v hotelové prádelně. Sara tam na něj bude čekat, vždycky čekávala.

Pomalu mu to začínalo být nepohodlné. Sara na něj pravidelně naléhala, ať svůj vztah přestanou skrývat. To však bylo nemožné. Pro něj bylo ve hře příliš, nehodlal ohrozit svůj příjemný život kvůli sice vášnivému, ale málo perspektivnímu románku. Jeho dominantní žena se o tom nikdy nesměla dozvědět. Jinak by skončil. Vykopla by ho bez váhání na ulici. Stal by se z něj nejenom bezdomovec, ale přišel by i o svoje příjmy. Tuto závislost rád snášel výměnou za výhody, které mu z ní pramenily. Své pozici ředitele hotelu vděčil za to, že si mohl pravidelně užívat s pokojskými. Za povýšení nebo malé odškodné držela každá jazyk za zuby. A navíc by přišly o místo i ony, kdyby nějaká aférka praskla. V tomto směru manželka neznala slitování. A to věděly i zaměstnankyně.

Uviděl Saru, jak se opírá o pračku. Přiléhavé šaty stejnokroje pokojské lákavě obepínaly křivky jejího těla. Nebylo nutné mluvit. Přišel k ní, chytil ji za boky a vášnivě ji políbil. Svolně se prohnula v zádech a tiskla se k němu. Několika rychlými pohyby z ní stáhl šaty. Velká oka jejího krajkového prádla odhalovala dost na to, aby mu v mozku vyletěly všechny pojistky. Tahle žena ho doháněla k šílenství.

„Carińo,“ zašeptala. „Odtajníme to. Odejdi od manželky. Nějak to spolu zvládneme.“

Chtíč ho okamžitě opustil. „Saro, nemá smysl o tom každý týden diskutovat. Nejde to. Kam bychom šli?“

„Můžeme odejít do Zaragozy, kde tě nikdo nezná. Začneme tam od nuly. Jen my dva.“

Byla tak romantická a naivní. A tak náruživá. Její obdiv vůči němu neznal hranic. Ty kradmé pohledy, když se náhodně někde potkali, v něm ještě víc rozdmýchávaly plameny. Jenže tentokrát zřejmě zase chtěla víc, než co jí mohl dát. „Nejde to a ty to taky víš.“

„To se budeme věčně scházet v prádelně?“ Sara ho od sebe odstrčila a posadila se na jednu ze zapnutých praček.

Rozhlédl se. Na jedné straně místnosti ležely dřevěné latě, určené a připravené k nadcházejícím stavebním úpravám.

„Je to tady tak neútulné.“

„Já vím, a od příštího týdne tohle místo nebude ani bezpečné. Zedníci tu budou dělat na těch příčkách a podlahách.“

„Ty přesně víš, jak to myslím!“ ohradila se Sara. Měla hádavou náladu, to nešlo přehlédnout. V podstatě by proti usmiřovacímu sexu nic nenamítal, ale od té doby, co se tu motali stavební dělníci, to tady nebylo už tak bezpečné jako dřív.

„Buď tiše,“ požádal ji. „Ještě tě někdo uslyší.“

„No tak ať mě slyší!“ pokřikovala. „Aspoň se to všechno vyřeší.“

„Ne tak nahlas.“ Přistoupil k ní a pokusil se ji obejmout.

Sara mu to nedovolila. Odstrkovala ho. „Teď se bojíš, co?“

„Nesmysl!“ zalhal. Pomalu ho přemáhala panika. Ze zadní části chodby zaslechl nějaké hlasy. Tam ti lidé tedy mohli slyšet i je. Pochopitelně se v prádelně zamykali, ale jestli Sara nezmlkne, neunikne jejich hádka pozornosti.

„Já ale chci, abychom to vyřešili tady a teď!“ Vzdorovitě založila paže na hrudi.

„Nejsme tady sami, jestli sis toho ještě nevšimla.“

„Jindy nejsi takhle stydlivý. Když u toho křičím, líbí se ti to, ale když se zlobím, mám být zticha.“ Seskočila z pračky, sebrala ze země své šaty a šlehla po něm zlostným pohledem. „Teď se obleču a budu ječet na celý hotel.“

„To neuděláš.“

Sebejistě se zasmála a navlékala si šaty. „A zrovna ty mi v tom chceš zabránit?“ Zase se zasmála. „Jsi bačkora, jinak bys od manželky dávno odešel. Všichni se o nás dozvědí, ale to už tě taky nebudu chtít!“

„Nic takového neuděláš. Buď rozumná.“ Ježily se mu jemné vlasy na zátylku, jeho pulz zběsile zrychlil, a on doufal, že se Sara uklidní.

„Rozumná?“ zaječela. „Rozumná jsem byla tři roky, teď už nechci!“ Několika rychlými kroky byla u něho, odstrčila ho z cesty a užuž odmykala dveře.

Netušil, jak se ten dřevěný hranol ocitl v jeho ruce, každopádně ji jím s rozmachem udeřil do žeber právě ve chvíli, když se nadechovala, aby vykřikla.

Sara zalapala po dechu a zkroutila se. Třeštila na něj nevěřícně oči.

Teď už byla zticha. Nemohla se nadechnout.

Než se mohla vzchopit, znovu se rozpřáhl hranolem proti její hlavě.

Dřevo prasklo. Sařina lebka taktéž.

MALLORCA, DUBEN 2021, STŘEDA 
1 

Toni se už asi tři týdny spolu s Brunem Martínem v každé volnější chvíli pracovní doby probíral nevyřešenými případy posledních let. Bylo mu naprosto jasné, proč Anabel Garcíová navalila staré případy na stůl právě jemu. Jeho bývalá milenka mu chtěla ukázat, kdo je tady šéf. On jím nebyl. To mu už jeho nová nadřízená dala patřičně pocítit.

Anabel svou motivaci pochopitelně deklarovala jinak. Prý mu předává nevyřešené případy z toho důvodu, aby nebylo nápadné Toniho pátrání ve věci neobjasněné vraždy jeho nevlastního bratra. Jenže kvůli tomu mu nemusela z archivu posílat otevřené případy za uplynulé čtvrtstoletí. Posledních pět let by bohatě stačilo. A už vůbec by instrukce nezněla tak, že má začít znovuotevřením těch nejstarších.

Toni její vysvětlení nehodlal akceptovat. Bruno Martín už sice byl jednou nohou v důchodu, ale to neznamenalo, že by nebyl k dispozici ohledně rozhovorů o starých případech. Toni se na toto téma se svým kolegou už bavil. Anabel to evidentně nepovažovala za nutné.

Anabel Tonimu jednak chtěla házet klacky pod nohy. A jednak hodlala díky jeho výkonnosti zvýšit objasněnost trestné činnosti ve svém rajonu.

Celkem zbytečný krok.

Nevyřešené případy totiž z archivu přicházely v pravidelných intervalech. Nové kriminalistické metody často přinášely nové poznatky. Ale často se také stávalo, že zúčastněné osoby, kterým už na tomto světě nezbývalo mnoho času, mučilo špatné svědomí, jemuž při opětovných rozhovorech s policií ulevovaly.

Toni seděl na své terase v Santa Ponse. Na nose ho šimralo hřejivé jarní slunce. Možná to ale byl jen pyl halepských borovic, jenž ve žlutých oblacích poletoval vzduchem. Toni obecně netrpěl žádnou alergií, ale před touto záplavou pylu pokrývající už asi tři týdny celý ostrov vrstvou v barvě hořčice nebylo úniku. Mel utírala stůl na terase před dvěma hodinami, ale jeho skleněná deska teď už byla zase dožluta. Také ostatní keře explodovaly záplavou všech barev.

Toniho zahrada byla poněkud zdivočelá. Větvičky si trčely do všech směrů, už měsíce si říkaly o zastřižení, a trávník se podobal venkovské louce. Když už měli s Mel oba volno, šli se raději projít po pláži nebo si v klidu nalili víno, a chronický nedostatek času se na zahradě viditelně projevoval. Snad by měl objednat nějakého zahradníka.

Jeho pohled přelétl na sousední pozemek, který patřil tchyni. Pěstěná okrasná zahrada by dělala čest i letní královské rezidenci v Mariventu, pokud by se z ní tedy odstranily tři po pás vysoké rostliny marihuany zasazené mezi rajčaty. Tento pokus skrýt kytky před jeho zrakem ho upřímně pobavil.

Jako kdyby nerozeznal rajče od konopí. Dokud si tam ale nezakládala celou plantáž, rozhodl se marihuanu ignorovat. Její konzumace přece zakázaná nebyla.

Toni upil ze své třetí kávy a dumal nad tím, jak přistoupit k pohřešování Sary Lópezové. Stále byla vedena jako nezvěstná. Sařina sestra Agata nevěřila oficiální verzi, podle níž byla Sara Lópezová naposledy spatřena v pátek před pětadvaceti lety, když vyrazila domů do Zaragozy a cestou beze stopy zmizela. Agata byla přesvědčená, že za jejím zmizením stojí Sařin milenec, jehož jméno ovšem neznala. Vyšetřování v hotelu nikam nevedlo. Sařiny osobní věci se v zaměstnaneckém traktu hotelu nenašly, což podpořilo verzi o kvapném odjezdu domů. Sara dle svědectví kolegů opakovaně mluvila o tom, že se vrátí do Zaragozy. To mohla být samozřejmě pravda. Sara si kromě toho nechala vyplatit mzdu ještě před termínem výplaty, což celou tezi definitivně podtrhlo. Nepodařilo se vypátrat ani toho tajemného milence. Přinejmenším na Mallorce Saru nikdo nepostrádal. Ani ten údajný milenec. Sara Lópezová měla pověst pracovité introvertky. Přátelství nenavazovala a nikdo o ní dohromady nic nevěděl, třebaže v hotelu pracovala přes tři roky.

Podle Agaty byla Sara s životem a prací na Mallorce spokojená. Proč by z ostrova odjížděla a ani o tom neinformovala rodinu?

Tato dvě tvrzení nebyla zrovna ve vzájemném souladu. Toni ve vyšetřovacím spisu pátral po nesrovnalostech, a nalezl jen jednu výpověď obsahující použitelnou stopu. Jeden číšník se vyjádřil, že coby Sařin milenec by připadal do úvahy ředitel hotelu. Několik týdnů před jejím zmizením prý zaznamenal ty pohledy, které si ti dva vyměňovali.

Šéf hotelu Iker Ribot jakékoliv nařčení popíral s tím, že je šťastně ženatý a má báječnou ženu, která je mu ve všech směrech oporou. Saru Lópezovou prý skoro neznal. Vyplatil by se s ním po tolika letech další rozhovor? Poradí se o tom v pondělí s Brunem. Ten by si mohl na výslech šéfa hotelu ještě vzpomenout.

„Jako obvykle dumáš nad spisy. Nechtěl sis dnes udělat volno?“ vyrušila ho z úvah Mel.

„No jo. Chtěl jsem si vyjet zaplachtit s manželkou.“ Toni zavřel spis. „Pro mě za mě můžeme vyrazit a slavit. Tvá práce se vyplatila, brzo povedeš svůj první proces tady na Mallorce.“

„A bude konec toho vypomáhání.“ Mel si povzdechla, zvedla Toniho šálek a napila se kávy. „Už mě nebaví odvádět skrytou práci, zatímco ostatní sbírají vavříny před soudem. Jako třeba můj šéf.“

„Ten ale může sbírat slávu jen díky tvé perfektní práci.“ Toni si přitáhl Mel na klín. „A ty mi tu teď kradeš kafe.“

„Řekla bych, žes už měl kafe dost.“ Mel ho políbila a Toni z jejích rtů cítil lehce nahořklou kávovou příchuť. Mel měla pořád starosti, že mu neustálé pití kávy nakonec zničí žaludek. „Jinak souhlasím, moc ráda si s tebou vyjedu. Slibuješ mi plachtění už tak dlouho.“

„Já vím. Tak pojďme. Zasloužíš odměnu.“

Mel tvrdě dřela na zkoušky, aby získala oprávnění působit ve Španělsku jako procesní advokátka. Zasloužila si den aktivního odpočinku.

„Oprávnění zatím ještě nemám.“

„Co by se mohlo stát? Zkoušky ve španělštině jsi zvládla. V Německu jsi renomovaná advokátka, takže zapsání tady je jen formalita.“ Toni manželku lehce plácl, ať vstane. „A teď mizíme, jinak se tvá matka ještě bude chtít přidat. Já bych radši výlet, na kterým budeme dělat úplně jiný věci než si povídat s tvou matkou.“

Mel se na něj usmála způsobem, při němž mu přesně tyto věci zase prolétly hlavou. Pochopila ho.

„Zajímavé, tys zatím neříkal, že budeme taky někde kotvit. Tak já se sbalím. Za třicet minut odjezd?“

„Výborně!“

Zvuk jeho telefonu smazal úsměv z Meliny tváře.

„Neříkej mi, že je to z okrsku. Máš přece volno!“

„Vykroutím se z toho, jestli to půjde, slibuju.“ Toni hovor přijal.

„Máme tady mrtvolu.“ Pedrův hlas už poznal, volající se ani nemusel představit.

„Kde?“ Toni viděl, jak Mel zvrátila hlavu a kapitulovala. Stačilo k tomu jeho jediné slovo.

„Hotel Bellaverde v Santa Ponse. To tělo bylo zazděné. Už tam asi leží pěkně dlouho.“

Nešlo to jinak. Musel si jet prohlédnout místo činu.

„Z forenzního už jsou na místě?“

„Už jsou na cestě. Catarina taky.“

„Jasně. Díky, Pedro.“

„Jo, díky, Pedro, díky, žes nám zkazil den,“ vrčela Mel. Toni odložil mobil. „To mě mrzí.“

„A co teprve mě.“

Přistoupil ke své ženě, objal ji a políbil do vlasů. „Já to zase napravím.“

„Budeš muset.“ Ale usmívala se na něj, když to říkala.

„Co se stalo?“

„Zazděná mrtvola. Víc toho taky nevím.“ Toni na ni mrknul. „Dnes večer ale slavíme. Rezervuju stůl u těch tvých oblíbených Italů.“

„Tak běž, čekají na tebe,“ řekla Mel, vyvinula se mu z náručí a Toni litoval, že musí k nálezu těla místo toho, aby si užíval se svou ženou na výletě na moři.

„Takže já budu taky pracovat. Mám tu nový případ. Ilegální obsazení domu. V Santa Ponse okupas obsadili vilu nějakého Němce. Domluva po dobrém samozřejmě nezabírá. Policie na ně zatím nemá páku. Okupas se ohánějí padělanou nájemní smlouvou.“ Mel naklonila hlavu. „Co kdybys jisté kolegy nakopal do zadku, aby se trochu probrali?“

„Kolegové nemůžou nic dělat, dokud soud nevydá příkaz k vyklizení.“ Toni věděl, jak snadno může dojít k obsazení domu. Člověk si odjede na dovolenou, a když má smůlu, vrátí se a má v domě cizí lidi, kterých se v některých případech tak snadno nezbaví. Jeden starý zákon dřív takové nežádoucí obyvatele chránil, protože právo na důstojné obydlí stálo výš než právo na ochranu majetku. Pokud se někdo zdržoval v nějaké nemovitosti dvaasedmdesát hodin, nesměl být vykázán. Byl už sice schválen zákon umožňující rychlejší policejní vyklizení objektu, ale často se stávalo, že bylo nutné soudně prošetřit bližší okolnosti, což vzhledem k zahlcení soudů mohlo trvat tak dlouho, že vetřelci stačili prodat všechno, co nebylo dost pevně přišroubované. Majitelům nemovitostí často vznikaly obrovské škody. „Hodně štěstí, a kdybych ti poradil, že já bych najal někoho, kdo je vyzve k opuštění toho domu poněkud hrubším způsobem, tak bys to asi nechtěla slyšet, co?“

„Správně. Já těžko můžu radit mandantovi, ať sáhne k nelegálním prostředkům.“ Mel ho políbila na tvář.

„A teď už utíkej, jinak nám padne i ta večeře, jestli nepřijdeš včas domů.“

„Díky, Mel.“

Toni dobře věděl, čemu manželku kvůli svému povolání vystavuje, proto se odstěhovali na Mallorcu. Předpokládali, že zde povedou klidnější život. Jako vedoucí operací u Europolu býval na cestách klidně celé týdny. Toni svou práci miloval, ale svou ženu miloval ještě víc. V zájmu zachování manželství si hledal klidnější místo a požádal o přeložení do Palmy. To byl první důvod, tím druhým bylo objasnění vraždy jeho nevlastního bratra Lucase. V prvé řadě si ale chtěl najít víc času na svou ženu. Procento rozvodů nebylo u žádných profesí vyšší než u policistů. Rozhodl se, že nezmešká alespoň tu večeři.

Sotva seděl ve služebním autě, zavolal do Casa di Roma a zarezervoval stůl na zadní terase, kam nepronikal hluk z hlavní silnice. Na ostrově se nacházelo dost turistů i v dubnu. Pomalu se to tu začínalo plnit už na Velikonoce. Nešlo sice o nijak romantický podnik, ale zdejší pizzař byl nejlepší v celé jihozápadní části Mallorcy. Na tom se s Mel shodovali.

Na tento rodinný vůz coby služební auto si stále nezvykl. Toni miloval rychlá auta a motorky, takže mégane se k němu a jeho preferencím vůbec nehodil.

Cestou do hotelu Bellaverde zapnul majáček, aby se zkratkou podél pláže dostal co nejrychleji na sever na místo nálezu. Kdyby objížděl po obchvatu, stálo by ho to zbytečně moc času.

Toni dorazil na místo ještě před novináři a reportéry místní televize, kteří Bellaverde dostanou na první stránky ještě před jeho znovuotevřením, až se dozví o nálezu mrtvoly. A bylo jasné, že se to dozví. Protože kdykoliv v Santa Ponse policie vyrážela do terénu, nemohlo to uniknout televizní stanici B14 sídlící hned v sousedství. Aniž by věděli, o co se jedná, pověsili se vždy reportéři za policejní auta, což občas vedlo k chaosu na místě činu. Hotel snad nemohl mít lepší polohu. Trčel uprostřed výběžku pevniny pod Costa de la Calma. Platící hosté měli výhled přes světlou písčitou pláž na moře zářící ve slunci a na jachty v luxusním přístavu Club Náutico de Santa Ponsa, které se líně pohupovaly v kotvišti. Celé okolí se vyznačovalo bohatstvím a pohodou. Dokonalá idylka jako z pohlednice – kdyby sem před chvílí nepřijely policejní vozy, které tu zaparkovaly nahodile a neorganizovaně jako autíčka na pouťovém autodromu.

Toni k tomuto shluku přidal i svoje auto, vystoupil a vydal se hledat členy svého týmu. Vůz doktora Jaumeho Álvareze odhalil okamžitě. Stál napříč před impozantním hotelovým vstupem.

Vchod střežil kolega z Policía Local. Toni mu ukázal odznak. „Major Antonio Morales. Kudy k nálezu?“

„Buenos días, majore. Nález je v bývalé prádelně, za recepcí doleva, po schodech dolů. Výtah ještě nefunguje.“

„Muchas gracias,“ poděkoval Toni a vydal se na cestu. Na schodišti posedávalo několik stavebních dělníků. Forenzní technici je zřejmě vykázali z místa nálezu, možná také odešli dobrovolně. Na mrtvolu nikdy nebýval hezký pohled.

„Dobré ráno.“ Catarina Pérezová tam dřepěla vedle Jaumeho Álvareze, oba na sobě měli obvyklé bílé ochranné kombinézy, aby nekontaminovali stopy.

„Támhle si vezmi taky jeden a pojď sem za námi. Něco takového jsem ještě neviděla.“ Catarina nahlížela do díry ve stěně.

Toni si s navlékáním overalu pospíšil. Zvědavě se sklonil nad kolegy a také strčil hlavu do otvoru ve zdi. S údivem zaznamenal jen zatuchlý vzduch. Nepáchlo to tam rozkladem, jen jakoby zatuchlinou. Jaumeho svítilna odhalila meziprostor mezi stěnami. Tato zeď byla evidentně postavena jen proto, aby ukryla mrtvolu. O stěnu se opíraly holé kosti, jako by je tam někdo naaranžoval. Něco takového ještě neviděl ani Toni. „Jak dlouho už tady ta mrtvola leží?“

Jaume se zamračil. „Mě mnohem víc udivuje, že se tělo nemumifikovalo. Vzadu je betonová zeď. Ta přední stěna se musí opatrně rozebrat. To chvíli potrvá. Cítíš něco?“

Toni zavrtěl hlavou.

„No právě. Musí tu být přívod vzduchu, jinak by ty kosti nebyly holé. Víc vám povím, až je budu mít na stole. Ale podle pánevních kostí jde o osobu ženského pohlaví.“

„Věk?“

Jaume se na Toniho podíval. „Teď už ale přeháníš.“ Catarina se zasmála. „Vzhledem k tvým schopnostem člověk nikdy neví, s čím se vytasíš.“

„Byla mladá, to ti můžu potvrdit.“

Catarina a Toni se na sebe překvapivě podívali.

„Zuby. Nemá žádné zubní náhrady. Ale teď zmizte a nechte mě dělat mou práci.“

Catarina odstoupila, stáhla ze sebe ochranný oblek a šla ke schodům. „Tak co? Viděls už něco takového? Ať už byl tou obětí kdokoliv, dobrovolně tam ta žena jistě nevlezla.“

Toni také svlékl kombinézu.

„A její vrah zřejmě běhá po svobodě. Kdyby sem nenastoupili ti řemeslníci, na nic by se nepřišlo.“

„Kdo prorazil tu stěnu?“ Toni se rozhlédl po dělnících čekajících na schodech.

„To já,“ ozval se holohlavý vazoun. „Tady dole se bude stavět wellness, takže všechny příčky, co nejsou nosný, půjdou vybourat a celý se to překope.“ Muž ukázal na částečně vybouranou stěnu. „Já jsem si hned říkal, proč tam ta stěna je. Ve starých plánech chyběla, ale to nemusí nic znamenat. Jak jsem do ní praštil palicí, viděl jsem, že za ní je další zeď, jen o nějakých padesát čísel dál. To už mi přišlo hodně divný. Tak jsem zavolal parťáka. A ten našel ty kosti.“ Jmenovaný předstoupil. „A já jsem zavolal policii. Ty kosti musí pryč, ať můžeme pokračovat.“

Toni zavrtěl hlavou. „Jestli je tohle jediná práce, co máte tady v hotelu, tak máte padla. Tady už se dnes stavět nebude. O tom nepochybujte.“

„No dobře, tak odchod,“ zavelel předák. „Zjistím u šéfa, co dál. Běžte se podívat, jestli můžete pomoct kolem bazénu.“

S tím muži ze sklepa odešli. Toni vedoucího směny požádal o kontakt na jednotlivé dělníky. Pošle za nimi nějakého kolegu s kopií výpovědi, aby ji podepsali. Tento případ byl dávno vychladlý. Ti muži nemohli sdělit nic víc, než jak ty kosti našli.

Catarina zastrčila ruce do kapes. „Neměls ty náhodou volno?“

„Ani se neptej. Mel začne plachtit beze mě, jestli to takhle půjde dál. A uteče mi s nějakým kapitánem.“ Toni se rozhlédl po sklepě. Byl tam dosud zachovaný starý vstup do místnosti vedle té záhadné stěny. „Je tam otevřeno?“ Catarina přisvědčila. „Už tam ale nic není. Ta místnost je prázdná.“

Toni dveře otevřel. Příšerně zaskřípaly. Místnost měla rozměry zhruba čtyři krát čtyři metry. Zřejmě nějaký úložný prostor, který se už přestal používat.

„Tady se dál nedostaneme.“ Toni se podrbal na bradě. „Poslyš, neví někdo, jak se ten hotel jmenoval původně? Musíme se s Brunem podívat na pohřešovaný osoby ze starých případů.“

„To se dá určitě lehce zjistit. Možná to bude vědět nový majitel. Stejně s ním musíme mluvit.“

O patnáct minut později se od současného majitele dozvěděli původní jméno hotelu. Dřívější název zněl Reina del Mar. Toto jméno vyvolalo v Toniho paměti jakési zachvění. Nedokázal ho však přesně identifikovat. Zatím.

„Říká ti ten název něco?“ otočil se na Catarinu.

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“ Catarina ukázala ven.

„Jedeme na okrsek, čeká nás práce.“

Toni se podíval na hodinky. Kdyby teď ještě jezdil na okrsek, nedostal by se domů rozhodně včas. Rozhodl se, že to raději nebude vůbec zkoušet. „Zatím můžeš jenom vyhledávat ve spisech, jestli někde nefiguruje jméno toho hotelu. Dokud nevíme, kdy tam tu mrtvou někdo zazdil, můžeme stejně jenom hádat. A k tomu mě nepotřebuješ.“

„Ty chceš jet domů?“ Catarina na něj udiveně hleděla. Toni pokrčil rameny. Ty kosti tam ležely zazděné mnoho let, jejich majitelka by mu jistě nevyčítala, že zahájí vyšetřování s několikahodinovým zpožděním.

„Jo, vypnu si telefon.“

„Plukovnice bude zuřit.“ Catarina se zastavila uprostřed hotelové lobby. „Ačkoliv máš v podstatě volno.“

„No právě.“ Kolegyně to řekla správně. „Plukovnice se nemusí nic dozvědět. Jsem v terénu a hotovo. Dnes to opravdu nejde.“

Mel očekávala potvrzení svého zapsání ještě toho dne. To se muselo oslavit. Slíbil jí to a Anabel mu v tom nezabrání.

Catarina se usmála. „De acuerdo, takže jsi stále na místě činu, kdyby se mě ptala.“

„Díky.“ Mávl jí na pozdrav, vyšel do sálajícího slunce a nastoupil do rozehřátého auta. Nemělo smysl zapínat klimatizaci. Těch několik ulic přes Santa Ponsu domů jel s otevřenými okénky.

Když chtěl zabočit do vjezdu k domu, jen prudké dupnutí na brzdu ho zachránilo před srážkou s kartonovými krabicemi, které mu blokovaly příjezd. „Co se to tady zase děje?“

Vztekle nechal stát auto na ulici. Nemusel hledat dlouho, kdo je za ten nepořádek odpovědný. Ze své části dvojdomku vyšla s dalšími kartony jeho tchyně, obešla svou ibizu a postavila krabice jednu na druhou.

„Adelheid, nemohla by sis to radši vyskládat u sebe?“

„Pak bys nadával, že ty krabice musíš nosit daleko.“ V tom svém barevném hippie hávu by se hodila spíš na trh Las Dalias na Ibize než na jeho vjezd k domu.

„Co já s tím mám společnýho?“

Ukázala na jeho služební vůz. „Tvoje auto má obří kufr, a když sklopíš zadní sedadla, bude tam tolik místa, že se odveze všechno naráz.“

„Já jedu s Mel oslavovat.“ Musel tchyni zavčas vysvětlit, že to s pomocí neklapne. Ne dnes. „Anebo jsi na ten zápis do advokátního rejstříku zapomněla?“

Adelheid si urovnala pramen vlasů. „S tím slavením bych si nebyla tak jistá.“ Ukázala bradou směrem k jeho polovině domu.

Toniho se zmocnil nedobrý pocit. Vešel do domu a našel Mel nad krabicí v obýváku. „Mel? Co se děje?“

„Co se děje?“ Podle hlasu byla téměř nepříčetná vzteky.

Rozhlédl se. Mel bez rozmyslu házela do krabice knihy, následovala je ozdobná váza. Vždyť byl pryč jen tři, maximálně čtyři hodiny. „Jo, co se děje, a laskavě se na mě podívej.“

Mel strnula v pohybu a zvedla hlavu. „Odmítli mě.“

„Kdo?“ Odpověď vyčetl z její tváře. Advokátní komora odmítla Mel zapsat. „Komora? Tak se odvoláme. Víš už, proč tě odmítli?“

„Ne, takovou čest mi neprokázali.“ Dál házela knihy do krabice.

„To může být jedině omyl.“ Toni si nedokázal představit jiné vysvětlení. Mel měla v Německu prvotřídní pověst, zkoušku ze španělštiny složila bravurně, pracovala v renomované kanceláři, neexistoval žádný důvod k odmítnutí.

„Víš, jak teď budu vypadat před šéfem?“ Její oči zlostně sršely. „Jen proto, že si nějaký blbec myslí, že musí uplatnit svou moc?“

„Mel, tady se některý věci občas flákají, to přece víš, takže se uklidni.“ Takto svou ženu neznal, že by jí tak povolily nervy. Vždycky si uměla zachovat chladnou hlavu bez ohledu na vážnost situace.

„Proto tady konečně uklízím, abych se uklidnila.“ A už v krabici přistál i Toniho oblíbený román. Ty velké litery na přebalu okamžitě poznal. Bylo to signované vydání Orwellova románu 1984. Kniha v mnoha ohledech odrážela totalitní předivo moci za španělské občanské války, během níž Toniho dědeček v nemocnici poznal George Orwella, s nímž si pak nadále dopisoval. Autorem podepsaný román patřil Toniho dědečkovi. Toni ho několikrát přečetl už v mládí a možná tím podvědomě ovlivnil svou volbu povolání. Mel o tom nikdy nevyprávěl. Pro ni to byla jen stará, ohmataná kniha.

Šel k Mel a znehybnil ji tím, že kolem ní ovinul paže.

„Stejně se pak ale půjdeme najíst, souhlasíš? A moje oblíbená knížka se vrátí hezky do regálu.“ Vytáhl knihu z krabice.

„Tahle prastará věc je tvoje oblíbená knížka?“ podivila se Mel. „Nevěděla jsem, že má pro tebe čtení význam.“

Toni se zasmál a políbil ji. „Prostě o mně pořád nevíš všechno.“

„Taky se mi zdá.“ Mel vzala knihu do ruky a otevřela ji. „Ach, je dokonce podepsaná. Omlouvám se.“

„To je v pořádku. Tos nemohla vědět. Zítra se dozvíš víc, nebo aspoň tvůj šéf se dozví víc. Pak se všechno rychle napraví.“

Mel se o něj opřela. „Tvůj optimismus bych chtěla mít.“ Alespoň to znělo, že už se trochu uklidnila.

Když pominul největší nápor jejího vzteku, odvážil se Toni dál sondovat. „A co bude tady s tím?“ Ukázal na dekorační předměty a krabice povalující se všude kolem.

„To jsou věci, které už nepotřebujeme.“ Mel vylovila z krabice několik knih. „Nemáš tu ještě nějakou oblíbenou?“

Toni si prohlédl hřbety knih. „Ne, tyhle můžou pryč.“

„Málem jsem vyhodila něco, na čem ti záleží. Promiň. Prostě jsem zuřila.“

„A chtěla sis zchladit žáhu na vybavení naší domácnosti?“

„Lepší než na tobě, no ne?“ Už byl zase zpátky, ten sexy úsměv, který měl Toni na své manželce nejradši.

„To rozhodně. A kam ty věci můžu odvézt? V osobním volnu, které jsem chtěl strávit se svou manželkou?“ Toni přiklopil víko krabice.

„Do domova důchodců. Adelheid a ostatní pořádají blešák, aby pokryli náklady na tu kočičí kolonii. Na žrádlo a veterináře. Pro obyvatele domova to bude zábavný den, kdy budou moct něčím přispět.“ Mel Toniho políbila. „Ty přispěješ tím, že tam ty věci odvezeš.“

Adelheid každopádně měla až moc času. Ty dva dny v týdnu, kdy se starala o rozptýlení letitého osazenstva domova, její volný čas rozhodně nevyplnily. Nedávno se začala starat o toulavé kočky, což určitě neschvalovali zdaleka všichni rezidenti v okolí. Její španělština se rychle zdokonalila. Příliš se nestarala o gramatiku a prostě mluvila. Její otevřená povaha dělala divy a ona si během pár měsíců vybudovala okruh španělských přátel. Jedni její noví známí se starali o zdivočelé kočky pár ulic od domova důchodců a Adelheid se s nadšením vrhla i na tento úkol. A v zájmu financování kastrací teď opouštěly jeho dům kartony se součástmi vybavení domácnosti. „Kdy tam ty krámy musíme odvézt? Ještě předtím, než vyrazíme na jídlo?“

Mel na něj prosebně hleděla. „Do té doby matka stejně nedá pokoj.“

To byla pravda. Toni zavrčel, zvedl krabici a nesl ji k výjezdu. „Adelheid, moje žaludeční vředy jsou tvoje dílo.“

„Nesmysl. Ty sis zavinil sám.“

V podstatě volnomyšlenkářství své tchyně obdivoval, něco z něj dřímalo i v Mel. „A v sobotu večer můžu zase vyzvednout, co se neprodá?“

„Pálí ti to.“ Ukázala směrem ke své garáži. „Ještě tamtu krabici a můžeme jet.“

„Domov o tomhle nákladu ví?“

„Samozřejmě.“

Mel přinesla zbytek. „Já jsem ráda, že ty věci ještě někdo někde využije.“

„Mám vás pozdravovat od Emilie. Peče na zítřek sušenky, budou se tam prodávat.“ Adelheid se opřela o vrata garáže. „Musím říct, že se má opravdu dobře.“ Tohle Toni rád slyšel. Chudák holka si prošla peklem. Shledání její rodiny bylo prvním případem, který zde Mel – třebaže neoficiálně – řešila. Při soudním jednání před čtyřmi měsíci nesměla vystupovat jako advokátka, ačkoliv se postarala o veškerou přípravu. To se ovšem nyní změní. Zvládla zkoušky a zápis do seznamu advokátů už představoval jen formalitu. O tom byl Toni přesvědčen.

„Taky ji pěkně pozdravuj a její matku a sestru taky.“

Mel přišla k Tonimu a políbila ho. „Díky, že mamce pomůžeš.“

Toni se dal do práce.

2 

Elias pozoroval svou manželku, jak se zkrabaceným čelem sedí u laptopu a stále dokola sepisuje text, který hned zase smaže. Hořkost z té včerejší hádky ho ještě neopustila. Paula byla od začátku sezony přepracovaná a podle toho se také odvíjela domácí atmosféra. „Co bys řekla na to, že bys na chvíli odešla k matce?“

„Mám se nechat vypudit z vlastního bytu? To by tak ještě chybělo.“ Zlostně si odfrkla. „A co kdybys něco podnikl zase ty?“

Teď se Elias cítil být znovu napadán. Opakovaně kontaktoval správu domu i majitele dotyčného bytu. Zapojil i místní policii. Co měl ještě udělat?

Policisté nastoupili za úsvitu, což vedlo k tomu, že se nájemníci z vedlejšího bytu halasně vystěhovali. „Snad budeme mít konečně trochu klidu.“ Alespoň v to doufal.

„Jen proto, že se vystěhovali? Přijdou další turisti. Ty máš svůj klid celej den,“ dorážela na něj jeho jindy tak mírná žena, jako kdyby nesl vinu za hlasité prázdninové hosty. Ano, on za hodinu odjede do kanceláře a vrátí se až večer kolem osmé. Jeho nervy si zatím odpočinou a navíc, na rozdíl od své ženy, dokázal spát i v tom nočním randálu. Ona měla lehké spaní. Proti hlučným večírkům pořádaným každého večera v sousedním bytě nepomáhaly ani špunty do uší. Bylo nemožné spát s otevřenými okny. I když turisté večer vyrazili do města, vraceli se nad ránem do bytu, usadili se na terase a smáli se, jako kdyby neexistovali sousedé, které by mohli rušit. Stížnosti ignorovali.

V takové dny Elias přemýšlel o tom, že tento byt, v němž se jim v podstatě žilo skvěle, zase prodají. Byl by však mnohem radši, kdyby ten Iker Ribot dodržoval stanovy anebo byt prodal sám. Pokud možno někomu, kdo také ráno vstává do práce. „Napíšu znovu domovní správě. Oni přece musí něco podniknout.“

Paula sykla. „Ti neudělají vůbec nic. To víme oba. Až tu budou takhle vyvádět další, půjdu ráno dolů a vrazím jim do zvonku sirku. Uvidíme, jak se jim bude líbit, až je někdo probudí z kocoviny. Jestli chtějí válku, mají ji mít.“

„Jak si tím pomůžeš? Do kdy to musíš odevzdat?“ Elias věděl, že jeho žena je pod tlakem. Nakladatelství jí už poskytlo jeden odklad. Paula měla zpoždění. Jak má být člověk kreativní, když se nikdy nevyspí a nosí v sobě agresi, která by se lépe hodila ke psaní drsné detektivky než bezstarostného milostného románu? Krimi by Paula určitě dopsala rychleji. Pozabíjela by na papíře své sousedy. Vražedné myšlenky choval koneckonců i on sám, a to prožíval jen polovinu celého toho chaosu.

„Za deset dní.“ Paula zavrtěla hlavou. „To nikdy nestihnu. Jestli nedodržím deadline, jsem ze hry.“

„Tak jdi k matce. Tam budeš mít klid. Já si tady poradím.“ To by bylo východisko, třebaže ne trvalé řešení. Elias nechápal, proč policie s tímto ilegálním pronajímáním bytů něco neudělá. V jiných případech se nedržela tak zpátky a rozdávala majitelům citelné pokuty. Zdálo se, že Iker Ribot stojí nad zákonem.

„Vyhráls.“ Paula zaklapla počítač. „Sbalím si pár věcí a jedu k matce.“

Elias věděl, jak je pro Paulu toto rozhodnutí nepříjemné. Její matka neměla o psaní vysoké mínění. To podle ní nebyla skutečná práce. Tím se člověk přece nemohl uživit. A navíc její dcera neplodila vysokou literaturu. Takže o ní nemohla konverzovat. Jeho tchyně Carolina byla pořádná snobka. Paula se u ní nebude cítit dobře, ale Carolina alespoň bývala přes den pryč, což umožňovalo nerušenou práci. Kdyby tenhle byt nekoupili a neopravili teprve v zimě, zaplatil by Elias manželce nějakou kratší dovolenou. Někde, kde by mohla v klidu psát. To však rozpočet momentálně nedovoloval. Zpětně teď litoval, že si nevzal vyšší půjčku, mohli mít alespoň nějakou rezervu. Původně plánovaná rezerva praskla jako mýdlová bublina, když jim kvůli poruše motoru odešlo auto. Rezervy byly vyčerpané. „Hodím tě do Alcúdia, chceš?“

Paula přikývla. „Jsem totiž těsně před výbuchem. Když to všechno nasměruju proti matce, dokážu se jí konečně postavit. Snad mě pak nechá na pokoji.“

Elias si nebyl docela jistý, jestli se jeho žena tentokrát postaví své matce na odpor, ale třeba ho překvapí. Vždyť se s ním v posledních týdnech stále jen hádala. Měla nervy ohlodané na dřeň a on jí její zlá slova promíjel. Paula psaní milovala. Za současných okolností se však psaní podobalo sisyfovské práci. Jako kdyby napsala stránku a pokaždé přišel někdo, kdo by ji vytrhl a zahodil. Už týdny pracovala na jedné scéně a ničeho se nedobrala. Jak si měla udržet dobrou náladu? A Elias nenáviděl toho bezohledného mizeru každým dnem víc a víc. Právní kroky už vyčerpal. Vlastní bezmocnost z něj taky dělala zuřivého psa. Prospěje jim, když si od sebe na chvíli odpočnou. On si promyslí plán, jak skoncovat s tím rušením nočního klidu, a Paula navzdory uštěpačným poznámkám své matky dokončí román. Takhle vypadalo menší zlo.

Paula stála s cestovní taškou ve dveřích. „Tak jdeš, nebo usínáš ve stoje?“

Zaplašil zívnutí a přinutil se k úsměvu. „Já už jdu.“ Elias vzal kufr, zavřel za sebou dveře od bytu a přivolal výtah.

Auto stálo před bytovým komplexem. Včera se čistily podzemní garáže, takže dovnitř nemohl. Rachocení koleček kufru mu šlo na nervy. Připomínalo mu turisty, kteří své kolečkové kufry tahali po dlažbě komplexu v kteroukoliv denní i noční dobu. Zvedl kufr ze země a nesl ho.

Paula si toho všimla a zasmála se. „Dobře, musíme něco změnit.“

Elias postavil kufr na zem, popadl svou ženu do náručí a natočil ji, aby viděla do zahrady. Vysoké palmy, udržované trávníky, rudě kvetoucí keře řečíku, růžové a fialové bugenviley a tyrkysový bazén. „Tohohle se nechci vzdát.“

„Já taky ne. Co ale máme dělat?“ Paula se opřela o Eliasovu hruď.

Elias zatím neměl žádnou pevnou představu, ale právě získal deset dní na to, aby něco vymyslel.

Směrem od vchodu se k nim blížili dva muži. Elias je poznal na první pohled. Byl to jejich soused Iker Ribot spolu s majitelem té zprostředkovatelské agentury na pronájem prázdninových bytů, Tomeu Amerem. Vypadalo to, že oba mají špatnou náladu. Tu měl on taky. Vřelo to v něm jako v papiňáku. Pustil Paulu, počkal, až je muži budou míjet, a zastoupil jim cestu. Bez pozdravu chytil Ribota za košili. „Jestli okamžitě nepřestanete pronajímat turistům, budete toho litovat. Za to vám ručím. Je to proti pravidlům, to víte.“ Upřel pohled na Tomeu Amera. „A vy jste taky na žalobu!“

Tomeu Amer o krok ustoupil. „Já jsem jenom zprostředkovatel, jak to vypadá s licencí, po tom mi nic není. To je věc majitele.“

Iker Ribot šlehl po Tomeu Amerovi zlostným pohledem a vytrhl se Eliasovi. „Nesahejte na mě, nebo volám policii. Udám vás za napadení.“