Kate Quinn 

Kód růže 

Originální název: The Rose Code 

Vydáno u William Morrow, HarperCollins Publishers Ltd., 

New York 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2021 by Kate Quinn 

Published by arrangement with William Morrow Paperbacks, 

an imprint of HarperCollins Publishers. 

All rights reserved. 

Translation © Lenka Faltejsková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0547-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0548-5 (mobi)

Tato kniha je fikce. Odkazy na skutečné osoby, události, zařízení, organizace nebo lokality jsou určeny pouze k navození pocitu autenticity a jsou použity fiktivně. Všechny ostatní postavy a všechny události a dialogy jsou dílem autorčiny fantazie.

Veteránům Bletchley Parku: 

Změnili jste svět. 

Úvod 

Na podzim roku 1939 se zdál Hitlerův postup nezastavitelný.

Německá vojenská komunikace spoléhala na používání ručních šifer, telegrafní abecedy a především strojů Enigma – přenosných šifrovacích strojů, které měnily text rozkazů v nesmyslný sled písmen, jež pak bylo možné vysílat prostřednictvím Morseovy abecedy běžnými vysílači a dešifrovat až na bojišti.

Takže i když zašifrované rozkazy ukořistili Spojenci, nikdo nedokázal šifru rozlousknout.

Německo považovalo šifru Enigmy za nerozluštitelnou.

Mýlilo se.

Prolog 

8. listopadu 1947 Londýn 

Ta záhadná zpráva dorazila s odpolední poštou, zapečetěná, rozmazaná a zdrcující.

Osla Kendallová, šestadvacetiletá tmavovláska s dolíčky ve tvářích, se mračila uprostřed svého malého bytu v Knightsbridgi, který vypadal jako po bombardování. Měla na sobě jen kombiné z francouzské krajky a k tomu mizernou náladu. Rozhlédla se po hromadách hedvábí a saténu, jež zaplnily celou místnost. Dvanáct dnů do svatby století! rozplývali se ráno v Tatleru. Osla pro Tatler pracovala a musela celý ten příšerný sloupek napsat. A co si na sebe vezmete VY?

Uchopila růžové saténové šaty, ozdobené spirálami z průhledných korálků. „Tak co třeba vy?“ zeptala se jich.

„Říkáte: vypadám prostě úchvatně a je mi úplně fuk, že si bere jinou?“ Při hodinách etikety v dívčí škole se o tomto konkrétním tématu nikdo nezmiňoval. Ať už si vezme jakékoli šaty, stejně všichni shromáždění budou vědět dávno předtím, než se objeví nevěsta, že spolu se ženichem…

Ozvalo se zaklepání. Hodila na sebe župan a šla otevřít. Její byt byl maličký, lepší si z platu v Tatleru nemohla dovolit, pokud chtěla žít sama, ale zároveň ve středu dění.

„Drahoušku, žádná komorná? Žádný dveřník?“ děsila se její matka. „Nastěhuj se ke mně, dokud si nenajdeš manžela. Nepotřebuješ pracovat.“ Jenže Osla, která po celou válku sdílela pokoje se spolubydlícími, by klidně žila třeba i v botníku, pokud by patřil jí.

„Přišla pošta, slečno Kendallová.“ U dveří stála uhrovatá dcera její bytné. Pohled jí okamžitě sklouzl k růžové toaletě, již měla Osla přehozenou přes ruku. „No ne, tyhle si berete na tu královskou svatbu? V růžové vypadáte výtečně!“

Vypadat výtečně nestačí, pomyslela si a převzala svazek dopisů. Chci zastínit princeznu, která se narodila s korunkou, a skutečnost je taková, že nemám jak.

„Přestaň s tím,“ napomenula sama sebe, jen co se za dívkou zabouchly dveře. „Nebudeš podléhat malomyslnosti, Oslo Kendallová!“ Ženy po celé Británii plánovaly, co si vezmou na sebe na tu nejslavnostnější událost ode dne vítězství. Londýňané budou stát celé hodiny fronty, aby aspoň zahlédli projíždějící svatební kočáry ozdobené květinami – a Osla dostala pozvánku přímo do Westminsterského opatství. Kdyby za to nebyla vděčná, připomínala by ty příšerné mayfairské skučilky, které si stěžují, jak je únavné účastnit se společenské události století, jak otravné vyzvednout diamanty z banky a jaký je to těžký úděl, mít všechna ta úmorná privilegia.

„Bude to famózní,“ procedila přes zaťaté zuby, vrátila se do ložnice a hodila růžové šaty přes lampu. „Prostě famózní.“ Vidět Londýn rozjásaný, zahalený v praporech a konfetách, až svatební horečka zažene listopadový chlad a poválečné chmury… to pohádkové spojení princezny Elizabeth Alexandry Mary a pohledného nadporučíka Philipa Mountbattena (dříve řeckého prince Philipa) předznamená úsvit nového věku, snad takového, kde se konečně zruší příděly a člověk si na pečivo bude smět namazat másla, kolik bude chtít. Osla neměla nic proti tomu, aby se začátek nové éry trochu popohnal opulentní oslavou – koneckonců měla na dosah vlastní konec tak pohádkový, jak by si jen žena mohla přát. Měla za sebou čestnou službu za války, přestože o ní nikomu nesměla povědět. K tomu žila ve vlastním bytě v Knightsbridgi, jejž platila ze své mzdy, měla šatník plný toalet podle poslední módy a zaměstnání coby autorka zábavných společenských článků pro Tatler. Navrch tu byl snoubenec, který jí navlékl prsten s blyštivým smaragdem, na toho nezapomínejme. Kdepak, Osla Kendallová neměla žádný důvod podléhat zasmušilosti. Koneckonců je ta záležitost s Philipem už pár let stará.

Ovšem kdyby si mohla vymyslet přijatelnou výmluvu, proč z Londýna zmizet – najít způsob, jak se přemístit na druhý konec světa, třeba na Saharu, na pláně severního pólu, prostě kamkoli, ve chvíli, kdy Philip skloní tu svou zlatovlasou hlavu a slíbí věrnost budoucí anglické královně, sáhla by po ní bez mrknutí oka.

Prohrábla si rozcuchané tmavé kadeře a začala probírat poštu. Pozvánky, účty… a jedna ušmudlaná čtvercová obálka. Uvnitř žádný dopis, jen papír vytržený z bloku, popsaný nesmyslnými písmeny.

Svět se s ní na chvíli zakymácel. Rázem ji to vrátilo nazpátek: místo leštěnky na nábytek a hedvábného papíru cítila zápach kamen na uhlí a mokrých vlněných svetrů, místo rachocení londýnské dopravy slyšela škrábání tužek po papíře. Co znamená Klappenschrank, Os? Kdo tu má německý slovník?

Nezastavila se, aby se zamyslela nad tím, kdo jí ten papír posílá – okamžitě jí naskočil navyklý způsob uvažování: Neptej se, prostě pokračuj. A už jela prstem podél naškrábaných písmen. Vigenèrova šifra, ozval se z její paměti tichý ženský hlas. Takhle ji rozlouskneš s pomocí klíče. I když se to dá zvládnout i bez něj…

„Já bych to neuměla,“ utrousila. Nepatřila k těm talentům, co dokázali rozlousknout šifru jen s pahýlem tužky v ruce.

Razítko na obálce jí nic neříkalo. Žádný podpis, žádná adresa. Písmena zašifrovaného vzkazu byla načmárána tak narychlo, že nebylo možné ani poznat rukopis. Když ovšem otočila papír na druhou stranu, spatřila tiskací písmo, jako by šlo o stránku vytrženou z oficiálního bloku instituce.

CLOCKWELLSKÉ SANATORIUM 

„To ne,“ zašeptala. „Ne…“ Přitom už lovila z nejbližší zásuvky tužku. Další vzpomínka, tentokrát rozesmátý hlas, který vyzpěvoval: Tvůj umíráček brzy spustí, kdybys tak mohl slyšet jen anglické růžičky papíry šustit v deštivý bletchleyský den!

A jí okamžitě došlo, že klíčem ke zprávě bude slovo „růžičky“.

Sklonila se nad papírem, pustila se do psaní a kryptogram pomalu vydal své tajemství.

„STONEGROVE 7602.“ 

Osla zatajila dech, když se ze sluchátka ozval hlas až z Yorkshiru. Pozoruhodné, že ho můžete okamžitě poznat, i když jste ho neslyšeli už celá léta. „To jsem já,“ řekla konečně. „Přišlo ti to taky?“

Odmlka. „Sbohem, Oslo,“ pronesla bývalá kamarádka chladně. Nezeptala se, kdo volá – i ona to poznala.

„Neopovažuj se zavěsit, paní – no to je jedno, jak se teď jmenuješ.“

„Ovládej se. Máš náladu pod psa, protože to nejsi ty, kdo si za čtrnáct dnů bere prince?“

Osla se musela kousnout do rtu, aby neodsekla něco jízlivého. „Nemám náladu na žvatlání, dostalas ten dopis, nebo ne?“

„Co?“

„Tu vigenèrovku. V mé zprávě je zmínka o tobě.“

„Zrovna jsem se vrátila domů po víkendu u moře, ještě jsem neprobrala poštu.“ Ozvalo se šustění papíru. „Proč mi voláš? Nemám –“

„Je od ní, chápeš? Z ústavu.“ Ohromené ticho.

„To není možné,“ ozvalo se konečně. Osla poznala, že obě myslí na bývalou přítelkyni. Třetí vrchol jejich velkolepého válečného trojúhelníku.

Další šustění, pak trhání papíru. Osla zaslechla vydechnutí a poznala, že v dalekém Yorkshiru vypadla z obálky další šifra. „Rozlušti ji, jak nás to učila. Klíč je ‚růžičky‘. Anglické růžičky papíry šustit v deštivý…“ Před dalším slovem se zarazila. Nutnost utajení byla v obou zakořeněná natolik, že by do telefonu nikdy nevyslovily nic podstatného. Stačí prožít sedm let pod knutou slibu o zachování státního tajemství a zvyknete si cenzurovat každé slovo i myšlenku. Osla slyšela z druhého konce škrábání tužky a uvědomila si, že přechází po pokoji, tři kroky tam, tři nazpátek. Hromady šatů v ložnici připomínaly lacinou pirátskou kořist, křiklavou a napůl utopenou ve vraku z hedvábného papíru a lepenky, ve vzpomínkách a v čase. Tři rozesmáté dívky, které si navzájem zapínají knoflíčky v maličké ložnici: Slyšely jste, že bude v Bedfordu tancovačka? Americká kapela, hrají všechny nejnovější skladby Glenna Millera… Konečně se z Yorkshiru zase ozval hlas, zněl váhavě a zarputile. „Nevíme, jestli je to vážně ona.“

„Nebuď pitomá, jistěže je to ona. Ten papír je z toho místa, kam ji…“ Osla přehodnotila svou odpověď. „Kdo jiný by nás žádal o pomoc?“

A z druhé strany se ozvalo vyprsknutí, slova překypující vztekem. „Nedlužím jí ani ň!“

„Ona si zjevně myslí něco jiného.“

„Koho zajímá, co si myslí? Je přece šílená, ne?“

„Zhroutila se. To neznamená, že se pomátla.“

„Je v tom ústavu už skoro tři a půl roku,“ ozval se chladný hlas. „Nevíme, jak je na tom teď. A rozhodně píše jako šílená – ty věci, které naznačuje…“

Jenže to, co bývalá kamarádka v dopisu naznačovala, se v žádném případě nedalo probírat po veřejné telefonní lince.

Osla si přitiskla prsty na oči. „Musíme se sejít, takhle se to probírat nedá.“

Hlas její někdejší kamarádky připomínal křupání roztříštěného skla. „Táhni do pekel, Oslo Kendallová!“

„Tam už jsme byly, společně, vzpomínáš?“

Na druhém konci Británie praštila volaná sluchátkem do vidlice. Osla rozechvěle položila to své. Tři dívky za války, pomyslela si. Kdysi nejlepší kamarádky.

Až do dne D, do toho osudného dne, kdy je smetl proud událostí a zůstaly jen dvě, které se teď nemohly vystát, a třetí zmizela někde v blázinci.

V hodinách, Clockwell 

Daleko odtamtud se ztrhaná žena zadívala oknem ven ze své cely a modlila se, aby jí věřily. Nedělala si velké naděje. Žila v domě bláznů, kde se pravda stala šílenstvím a šílenství pravdou.

Vítejte v Clockwellu.

Život tu byl jako hádanka – hádanka, kterou slyšela za války, v té zemi za zrcadlem zvané Bletchley Park: „Kdybych se vás zeptal, jakým směrem se pohybují hodinové ručičky, co byste odpověděla?“

„No…,“ vzdychla rozpačitě, „po směru hodinových ručiček?“

„Pokud se ocitnete uvnitř hodin, tak ne.“

A já teď v těch hodinách doopravdy jsem, pomyslela si. Všechno tu běží pozpátku a nikdo mi nikdy neuvěří ani slovo.

Snad až – možná – na ty dvě, které zradila, které zradily ji, a přece kdysi bývaly jejími kamarádkami.

Prosím vás, modlila se žena v ústavu pro duševně choré a dívala se na jih, kam putovaly její zašifrované vzkazy jako křehké papírové vlaštovky. Věřte mi!

PŘED OSMI LETY 

Prosinec 1939 

1. KAPITOLA 

„Kéž bych byla šestatřicetiletá žena v černém saténu, se šňůrou perel na krku,“ četla Mab Churtová nahlas.

„To je první rozumná věc, kterou jsi vypustila z pusy, ty hloupá káčo.“

„Co to čteš?“ zeptala se jí matka, která listovala starým časopisem.

„Rebecku od Daphne du Maurier.“ Mab otočila list. Dopřávala si přestávku při zdolávání seznamu „100 klasických literárních děl pro sečtělou dámu“ – ne že by byla dáma nebo sečtělá, hodlala se však stát obojím. Po zdolání čísla 56, Rodákova návratu (uf, Thomas Hardy), usoudila, že si teď zaslouží ponořit se do něčeho příjemného, jako je Rebecca. „Hrdinka je nána a hrdina typ zachmuřeného chlapa, co ji šikanuje a má to být přitažlivé. Ale nějak to nemůžu odložit.“ Snad proto, že když si Mab představila sama sebe v šestatřiceti, pak rozhodně v černém saténu a v perlách. U nohou jí navíc ležel labrador a pokoj byl plný knih, které jí doopravdy patřily, ne jako tyhle vypůjčené z knihovny a s oslíma ušima. V tom snu se objevovala i Lucy, celá růžová a ve fialových piškotech, jaké nosí děvčata, která navštěvují drahou denní školu a jezdí na ponících. Zvedla oči od románu a zadívala se na svou mladší sestru, jak přeskakuje prsty imaginární břevnové překážky – Lucy, skoro čtyřletá a na Mabin vkus moc hubená, oblečená v odrbaném svetru a sukni, si jako obvykle stahovala ponožky. „Přestaň, Lucy.“ Natáhla jí ponožku zpátky na chodidlo. „Na to, abys tu lítala bosky jako Dickensův sirotek, je moc zima.“ Za poslední rok toho přečetla od Dickense hodně, od položky číslo 26 po 33, kapitolami se prokousávala o přestávkách na svačinu. Fuj, Život a dobrodružství Martina Chuzzlewita.

„Poníci ponožky nenosí,“ prohlásila vzdorně sestra. Byla blázen do koní. Mab ji brala každou neděli do Hyde Parku, kde pozorovaly jezdce. Jak jen Lucy zářily oči, když sledovala ty pěstěné holčičky projíždějící kolem v rajtkách a jezdeckých holínkách. Tuze ráda by ji viděla vysazenou na pěkném shetlandském poníkovi.

„Poníci možná ne, ale holčičky ano,“ namítla. „Jinak nastydnou.“

„Ty sis hrála bosá odjakživa a nikdy jsi nenastydla,“ řekla matka a zavrtěla hlavou. Dcera po ní zdědila výšku, celých sto sedmdesát sedm centimetrů, jenže zatímco Mab chodila napřímená, se zvednutou bradou a rovnými zády, paní Churtová se věčně hrbila. Když začala číst nahlas ze starého čísla Bystanderu, cigareta mezi jejími rty se pohybovala. „‚Dvě debutantky z roku 1939, Osla Kendallová a ctihodná Guinevere Brodricková, si o přestávce mezi dostihy pohovořily s Ianem Farquharem.‘ Koukni na toho norka, co má mladá Kendallová…“

Mab zalétla pohledem k časopisu. Matce to všechno připadalo vzrušující – která dcera lorda X udělala pukrle před královnou, která sestra lady Y se objevila v Ascotu ve fialovém taftu. Zato Mab pročítala společenskou rubriku jako instruktážní příručku – jaký model by se dal napodobit z rozpočtu prodavačky v obchodě? „Zajímalo by mě, jak bude společenská sezona vypadat napřesrok, když je válka.“

„Většina debutantek se asi dá k wrenkám¹. Pro nás obyčejné to bude Ženská pozemní armáda nebo Pomocná teritoriální služba. Do WRNS můžou jenom nóbl slečinky. Prý jim uniformy navrhuje Molyneux, co obléká Gretu Garbo a vévodkyni z Kentu.“

Mab se zamračila. V poslední době člověk viděl uniformy všude a byla to jediná známka toho, že nějaká válka vůbec je. Stála tehdy v tomtéž bytě ve východním Londýně a napjatě pokuřovala se svou matkou, zatímco z rádia se linul proslov z Downing Street. Zmocnil se jí zvláštní mrazivý pocit, když Chamberlain unaveně oznamoval: „Tato země vstoupila do války s Německem.“ Od té doby ale o náccích nebylo skoro slyšet.

Matka pokračovala v předčítání: „‚Ctihodná Deborah Mitfordová na lavici spolu s lordem Andrewem Cavendishem.‘ Koukni na tu krajku, Mabel.“

„Mab, mami.“ Musela se smířit s typickým chudinským příjmením Churtová, ale s Mabel se spokojit nehodlala. A když se prokousávala Romeem a Julií (na seznamu číslo 23), narazila na Merkuciovo „Vy jste byl královnou Mab navštíven!“ a okamžitě si to jméno přisvojila. Královna Mab. Tak by se mohla jmenovat dívka, která nosí perly, koupí mladší sestře poníka a provdá se za solidního muže.

Ne že by si představovala vévody v přestrojení či milionáře s jachtou ve Středomoří – život není román, žádná Rebecca. Žádný záhadný zámožný hrdina, který by se chystal okouzlit dívku ze Shoreditche, bez ohledu na její sečtělost. Ovšem solidní muž, někdo milý, příjemný, se slušným vzděláním a dobrou profesí – ano, takového manžela by najít mohla. Někde tam venku je, stačí se s ním seznámit.

„Mab!“ Matka pobaveně zavrtěla hlavou. „Za koho se máš?“

„Za někoho, kdo má na lepší věci než Mabel.“

„Ty tvoje lepší věci. Co je dobré pro nás, tobě nestačí?“ Nestačí, pomyslela si, ale nechala si to pro sebe. Už zjistila, že lidem vadí, když chcete víc, než máte. Vyrostla jako páté ze šesti dětí, přičemž se všichni mačkali v tomhle těsném bytě, který byl cítit smaženou cibulí a lítostí, a o záchod se dělili s dalšími dvěma rodinami. V žádném případě se za to nestyděla, ale ať se propadne, jestli to stačí. Copak je tak strašné chtít víc než jen dřít v továrně až do svatby? Víc než vzít si některého ze zdejších dělníků, který bude nejspíš pít a nakonec se úplně oddělá jako její otec? Nikdy se nepokoušela přesvědčovat své příbuzné, že by mohli chtít něco lepšího. Ať jsou klidně spokojení s tím, co mají, ale proč ji nemůžou taky nechat na pokoji?

„Myslíš, že na práci jsi moc fajnová?“ rozhorlila se její matka, když ve čtrnácti nechtěla odejít ze školy. „Je vás moc, a když táta umřel…“

„Nemyslím, že jsem na práci moc fajnová,“ odsekla tehdy, „ale chci pracovat na něčem.“ I ve čtrnácti, zatímco se dřela v koloniálu a uskakovala před prodavači, kteří ji štípali do zadnice, se dívala vpřed. Získala místo prodavačky a studovala, jak mluví a jak se oblékají lepší zákazníci. Naučila se nosit, dívat se lidem zpříma do očí. Po roce pozorování děvčat, která obsluhovala u pultů v obchodním domě Selfridges, nakráčela do těch dvoukřídlých dveří na Oxford Street v laciném kostýmku a kvalitních botách, na něž šetřila půl roku, a získala místo prodavačky pudrů a parfémů. „No ty máš ale štěstí!“ prohlásila tehdy její matka, jako by to vůbec nebyla Mabelina zásluha.

Jenže tím Mab neskončila, to ani omylem. Právě dokončila vyhledávaný kurz pro sekretářky. Příští rok jí bude dvaadvacet a v té době už hodlá sedět někde za naleštěným stolem, zapisovat diktáty a obklopit se lidmi, kteří budou říkat „Dobré ráno, slečno Churtová,“ a ne „Nazdárek, Mabel!“

„K čemu je všechno to tvoje plánování?“ zeptala se matka. „Chceš si najít nóbl přítele, aby ti zaplatil pár večeří?“

„Nemám zájem o nóbl přítele.“ Pokud šlo o ni, milostné příběhy patřily do knih. O lásku nejde – ani o manželství, ne doopravdy. Dobrý manžel možná představuje nejrychlejší cestu vzhůru po žebříčku vstříc bezpečí a prosperitě, ale není to cesta jediná. Raději žít jako stará panna s naleštěným stolem v bance a platem, o který se zasloužila vlastním úsilím, než skončit zklamaná a předčasně zestárlá kvůli dřině v továrně a nekonečným porodům.

Všechno je lepší než tohle.

Podívala se na hodiny. Čas vyrazit do práce. „Dej mi pusu, Luce. Co ten prst?“ Prozkoumala nastavený kloub, kam si sestra den předtím zarazila třísku. „Jako nový. Páni, ty jsi ale špinavá…“ Utřela jí tváře čistým kapesníkem.

„Trocha špíny ještě nikomu neublížila,“ ohradila se paní Churtová.

„Až se vrátím, vykoupu tě.“ Mab sestru políbila, v duchu zápolila s podrážděním. Máma je jenom utahaná, nic víc. Stále si pamatovala, jak matka kdysi zuřila, když zjistila, že ji čeká tak pozdní přírůstek do rodiny, která už oplývala pěti dětmi. „Jsem moc stará, abych se honila za mrňaty,“ vzdychala, když sledovala, jak se maličká Lucy plazí po podlaze jako krab. Jenže jí nezbývalo než to nějak zvládnout.

Ještě chvíli, pomyslela si Mab. Jestli se jí podaří získat dobrého manžela a přimět ho, aby pomohl její sestře, Lucy už nebude muset opustit ve čtrnácti školní lavice a nastoupit rovnou do práce. A Mab si nic nepřála víc.

Když vyběhla na ulici, uhodil ji do tváří chlad. Do Vánoc zbývalo pět dnů, ale zatím žádný sníh. Kolem proběhly dvě dívky v uniformách Pomocné teritoriální služby. Mab napadlo, že jestli bude služba povinná, mohla by narukovat k nim.

„Nechceš se trochu projít, kotě?“ Jakýsi mladík v uniformě RAF s ní srovnal krok. „Mám opušťák a chuť se bavit.“

Věnovala mu pohled, který si nacvičila už ve čtrnácti – zuřivý, zpod velmi rovného a velmi černého obočí. Poté zrychlila. Mohla by ses dát k WAAF, napadlo ji. Uniforma toho hocha jí připomněla, že královské letectvo má i ženský sbor. Lepší než patřit k pozemní armádě a kydat někde v Yorkshiru kravský hnůj.

„No tak, takhle se přece nemůžeš chovat k někomu, kdo jde do války. Pojď se políbit…“

Vzal ji kolem pasu a stiskl. Ucítila pivo, brilantinu a vybavila se jí ošklivá vzpomínka. Rychle ji zahnala. Její hlas zněl příkřeji, než zamýšlela, když řekla: „Koukej odprejsknout!“ Současně pilota prudce nakopla do holeně. Vyjekl a zapotácel se na namrzlých dlažebních kostkách. Mab se mu vykroutila a pospíchala na metro. Urážky, které se za ní nesly, nevnímala. Ulice byly sice plné dychtivých vojáků, ale řada z nich si chtěla odvést děvče k oltáři, nejen do postele. Jestli s sebou válka něco přinesla, tak unáhlené svatby. Mab už v Shoreditchi pár takových viděla – nevěsty, které řekly ano, aniž počkaly třeba i jen na obnošené svatební šaty, hlavně aby měly prstýnek na prstě dřív, než jejich snoubenec odtáhne do boje. A sečtělí džentlmeni spěchali do války zrovna tak rychle jako muži ze Shoreditche. Mab by válku rozhodně nemohla nazývat požehnáním – četla Wilfreda Owena i Francise Graye, ačkoli válečná poezie se zdála na „100 klasických literárních děl pro sečtělou dámu“ příliš obhroublá. Jenže by musela být hloupá, aby jí nedošlo, že válka změní její svět k nepoznání.

Snad to místo sekretářky ani nebude potřebovat. Jistě se někde v Londýně najde válečná práce pro dívku, která umí psát na stroji i těsnopisem, místo, kde by mohla odvést svůj díl pro krále a pro vlast, potkat jednoho nebo dva milé muže a postarat se o svou rodinu, ne?

Dveře obchodu bouchly a zevnitř se ozvala vánoční koleda z rádia. A Mab si pomyslela, že do příštích Vánoc už možná bude všechno jinak. Tenhle rok s věcmi zahýbe.

Válka znamená změnu.

1 WRNS – Ženská královská námořní služba, členkám se přezdívalo „wrenky“.

2. KAPITOLA 

Potřebuju práci. To byla Oslina první myšlenka po návratu do Anglie na konci roku 1939.

„Drahoušku, nemáš být v Montrealu?“ divila se její kamarádka, aristokratka Sally Nortonová. Měly stejného kmotra a u dvora byly představeny jednu sezonu od sebe. Sally byla první, komu Osla zatelefonovala, když opět došlápla na britskou půdu. „Myslela jsem, že tě matka po vypuknutí války poslala pryč k sestřenicím.“

„Sal, myslíš, že by mi mohlo cokoli zabránit, abych si našla cestu zpátky domů?“ Trvalo jí šest týdnů, kdy soptila a zuřila poté, co ji matka odeslala lodí do Montrealu, než vymyslela, jak se dostane nazpátek. Trocha bezostyšného flirtování s několika vlivnými muži, aby získala cestovní povolení, nápadité vymýšlení si před kanadskými sestřenicemi, maličký podvod – ta letenka z Montrealu do Lisabonu se k ní hodila mnohem víc než k původní majitelce – a později plavba z Portugalska a voilà. „Sbohem, Kanado!“ zazpívala Osla a hodila cestovní kufr do taxíku. Možná se v Montrealu narodila, ale už si ho vůbec nepamatovala. Do Anglie ji ve čtyřech letech přivezla čerstvě rozvedená matka spolu s hromadou kufrů a pořádným skandálem. Kanada byla krásná, jenže Anglie znamenala domov. Lepší nechat se vybombardovat doma mezi přáteli než rezavět v bezpečí exilu.

„Potřebuju práci,“ oznámila kamarádce. „Tedy nejdřív potřebuju kadeřníka, protože jsem na té strašné lodi z Lisabonu chytila vši a vypadám jako něco, co sežral pes. A pak potřebuju práci. Mamá tak zuří, že mi zrušila apanáž, což jí nezazlívám. Navíc se musíme vzmužit, jak říkají yankeeové, a přispět válečnému úsilí.“ Ten ostrov s žezlem, ta slavná země² a tak dále. Člověk se nemůže nechat vyrazit z tolika internátních škol jako Osla Kendallová, aniž by si při tom nezapamatoval něco ze Shakespeara.

„A wrenky…“

„Neplácej nesmysly, Sal, všichni čekají, že dívky jako my se dají k WRNS.“ Oslu už nazvali prostinkou debutantkou tolikrát, že to pálilo – štěbetající kráska, šampaňské Shirley, bezduchá slečinka z Mayfairu. Tak tahle mayfairská slečinka ještě všem ukáže, že i dívka z řad smetánky si může pořádně zamazat ruce. „Přidáme se k Ženské pozemní armádě. Anebo do výroby letadel, co ty na to?“

„Copak ty víš něco o výrobě letadel?“ Sally se zasmála a stejné reakce se jim dostalo i o několik dnů později, když se přišly přihlásit do továrny Hawker Siddeley v Colnbrooku.

„Vím, jak z auta vymontovat rozdělovač, aby ho neukradli Němci, kdyby nás napadli,“ opáčila Osla prostořece. A záhy měla na sobě pracovní overal a zaučovala se osm hodin denně v tovární výcvikové hale spolu s dalšími patnácti děvčaty. Možná to byla nudná práce, ale vydělala si a poprvé v životě byla nezávislá.

„Myslela jsem, že budeme dělat na spitfirech a flirtovat s piloty,“ postěžovala si na Silvestra Sally na druhé straně ponku. „Ne jenom vrtat, vrtat a vrtat.“

„Žádné skučení,“ upozornil ji instruktor, který to zaslechl. „Je přece válka!“

To teď říkali všichni, jak si Osla všimla. Došlo mléko?

Je přece válka! Máš oko na punčoše? Je přece válka!

„Netvrď mi, že ti to neleze krkem,“ zabručela Sally a bouchla duralovým plechem. Osla nenávistně pozorovala ten svůj. Z duralu se dělal svrchní plášť pro hurricany, na nichž létaly perutě RAF (tedy pokud vůbec perutě RAF skutečně létaly na nějaké mise v téhle válce, kde se zatím nedělo vůbec nic) a ona se je poslední dva měsíce učila provrtávat a nýtovat. Kov se pral, prskal, odletovaly z něj piliny, které se jí usazovaly ve vlasech i v nose tak, že voda ve vaně zůstávala po koupeli šedivá. Do té doby netušila, že je možné vypěstovat si tak vášnivou nenávist vůči kovové slitině.

„Koukej zachránit život nějakému úžasnému pilotovi, až tě konečně připlácnou k nějakému hurricanu,“ nařídila plátu a namířila na něj vrtačkou jako pistolí v kovbojce.

„Aspoň že máme dneska na Silvestra volno,“ prohlásila Sally, když ručičky hodin konečně doběhly k šesté večerní a všichni se vrhli ke dveřím. „Jaké sis vzala šaty?“

„Ty zelené saténové. Můžu si je natáhnout v matčině apartmá v hotelu Claridge’s.“

„Už ti odpustila, že ses vypařila z Montrealu?“

„Víceméně. V poslední době pořád vzdychá, pořídila si nového milence.“ Upřímně doufala, že nepůjde o nevlastního otce číslo čtyři.

„Když už mluvíme o ctitelích, je tady ten fešák, co jsem ti ho slíbila představit.“ Sally povytáhla obočí. „Je to vážně třída.“

„Doufám, že je tmavý. Blonďákům se prostě nedá věřit.“

Se smíchem se vyhrnuly branou ven na ulici. Měly čtyřiadvacet hodin volna jen každý osmý den, proto nedávalo smysl ztrácet čas návratem domů. Stoply si odvoz rovnou do centra Londýna ve starém alvisu, který měl dírkované kryty na světlometech, aby splňoval zatemňovací opatření. Vezli se v něm dva poručíci, kteří byli pořádně namazaní. Když vůz zastavoval před hotelem Claridge’s, všichni už vyzpěvovali. Sally se zdržela, ještě chtěla chvíli flirtovat, Osla mezitím vyběhla po schodech do haly a pozdravila portýra, který jí už léta dělal něco jako komorníka, strýčka a tajemníka v jednom. „Dobrý den, pane Gibbsi.“

„Dobrý večer, slečno Kendallová. Vyrazila jste si do města se slečnou Nortonovou? Lord Hartington se po ní ptal.“

Ztlumila hlas. „Sally mě chce s někým seznámit, neprozradila vám něco?“

„Prozradila. Je vevnitř – hlavní salonek, uniforma kadeta královského námořnictva.“ Pan Gibbs se na ni zkoumavě zadíval. „Mám mu vyřídit, že za hodinku, až se převléknete, budete dole?“

„Jestli mě nebude milovat v továrním overalu, nemá smysl se kvůli němu strojit.“ V tu chvíli k nim přiběhla Sally a začala Gibbse vyslýchat ohledně Billyho Hartingtona. Osla zamířila rovnou dovnitř do salonku. Když ve špinavém overalu procházela po secesní podlaze, snobské pohledy mužů ve večerních fracích a žen v saténových toaletách si poměrně užívala. Jen se na mě koukněte! křičela by nejradši. Právě jsem skončila osmihodinovou směnu v letecké továrně a teď budu tancovat v Café de Paris až do svítání. Jen se na mě podívejte – Osla Kendallová, osmnáctiletá a konečně užitečná!

Zahlédla ho u baru v té uniformě kadetů. Byl odvrácený, takže mu neviděla do tváře. „Nebudete vy náhodou můj doprovod?“ zeptala se docela působivých ramen. „Aspoň pan Gibbs to tvrdí a každý, kdo byl někdy v tomhle hotelu, ví, že pan Gibbs se nikdy neplete.“

Otočil se a její první myšlenka byla: Sally, ty káčo, mělas mě varovat! I když ne, to byla až ta druhá. V prvním okamžiku ji napadlo, že ačkoli se nikdy nesetkali, ví přesně, o koho jde. Viděla jeho jméno v Tatleru i v Bystanderu. Věděla, z jaké pochází rodiny a do jaké míry je spřízněný s králem. Věděla, že je mu přesně tolik jako jí, slouží jako kadet v Dartmouthu a po vypuknutí války se na královu žádost vrátil z Athén.

„Vy musíte být Osla Kendallová,“ pronesl řecký princ Philip.

„Musím?“ Potlačila nutkání upravit si vlasy. Kdyby tušila, že má schůzku s princem, byla by si z nich nejdřív vyčesala duralové piliny.

„Pan Gibbs tvrdil, že se máte vrátit touhle dobou, a pan Gibbs se nikdy neplete.“ Princ se opřel o bar. Jeho pleť byla opálená dozlatova, vlasy mu svítily jako nová mince a oči měl velmi modré a přímé. Přelétl pohledem její špinavý overal a pomalu se usmál. No nazdar, pomyslela si. To je ale úsměv! „Naprosto okouzlující úbor,“ prohlásil. „To nosí tuhle sezonu všechny zdejší dívky?“

„To nosí tuhle sezonu Osla Kendallová.“ Zaujala pózu jako z časopisu. Odmítla litovat, že ty zelené saténové šaty má pořád ještě v tašce. „Nemůžu se dáti slabou hradbou domácího způsobu sklíčit…³“

„Jindřich V.,“ pronesl okamžitě.

„No ne, vy se v Shakespearovi vyznáte!“

„Trochu ho do mě v Gordonstounu nahustili.“ Pokývl barmanovi a u Oslina lokte se objevila sklenka s perlivým nápojem. „Mezi lezením po skalách a mořeplavbou.“

„Pochopitelně že ovládáte mořeplavbu…“

„Proč ‚pochopitelně‘?“

„Vypadáte jako Viking. Musel jste strávit nějaký čas s veslem v ruce. Langskip jste zaparkoval za rohem?“

„Vauxhall strýčka Dickieho, omlouvám se, jestli jsem vás zklamal.“

„Jak vidím, už jste našli společnou řeč,“ ozvala se se smíchem Sally, která se právě objevila vedle nich. „Os, náš kmotr,“ – lord Mountbatten – „je Philův strýček, odtud ta známost. A strýček tvrdil, že Phil v Londýně nikoho nezná, tak jsem si vzpomněla na jednu milou dívku, která by ho tu mohla provést…“

„Milou dívku,“ zaúpěla Osla a usrkla šampaňského.

„Není nic horšího než být klasifikována jako milá.“

„Mně milá nepřipadáte,“ nechal se slyšet princ.

„I vy lichotníku jeden.“ Zaklonila hlavu. „A jaká tedy?“

„Jako to nejhezčí, co jsem kdy v overalu viděl.“

„Měl byste mě vidět, jak nýtuju svar.“

„S radostí.“

„Tak jdeme tancovat, nebo co?“ ozvala se Sally. „Pojď se honem nahoru převléknout, Os!“

Princ Philip si Oslu zkoumavě prohlédl. „Měl bych pro vás výzvu…“

„Opatrně,“ varovala ho. „Já před žádnou necouvnu.“

„Je tím proslulá,“ potvrdila Sally. „Ve škole slečny Fentonové ji starší studentky vyzvaly, ať nasype ředitelce do kalhotek kýchací prášek.“

Philip na Oslu shlédl ze svých plných sto osmdesáti centimetrů a opět se zazubil. „A udělala jste to?“

„No jistě. Pak jsem jí ukradla podvazkový pás, vylezla na střechu kaple a pověsila ho na kříž. Dost kvůli tomu nadělala. Tak co ta vaše výzva?“

„Pojďte tancovat tak, jak jste,“ navrhl jí. „Neberte si tu saténovou věc, co máte v tašce.“

„Přijímám.“ Hodila do sebe zbytek šampaňského a se smíchem se společně vyhrnuli ze salonku. Pan Gibbs na ni mrkl, když jim otevíral dveře. Polkla doušek ledové noci plné hvězd – kvůli zatemnění teď byly nad Londýnem vidět hvězdy – a ohlédla se na prince, který se rovněž zastavil a zaklonil hlavu. Cítila, jak jí šampaňské bublá v žilách. Sáhla do tašky. „A smím si vzít aspoň tyhle?“ Vytáhla taneční boty, zelené saténové sandály se třpytivým diamantovým popraškem. „Princezna přece jen nemůže tančit bez svých skleněných střevíčků.“

„To vám dovolím.“ Vzal jí sandály z ruky a položil si její dlaň na rameno. „Držte se mě.“ S tím přímo na schodech před hotelem Claridge’s poklekl, aby jí rozšněroval pracovní boty, počkal, až z nich vystoupí, a pak jí stáhl vlněné ponožky. Nasadil jí saténové sandály. Ve slabém měsíčním světle se jeho opálené prsty na jejích bílých kotnících zdály tmavé. V tu chvíli zvedl oči, do nichž mu padal stín.

„No ne.“ Osla se na něj usmála. „Na kolik dívek už jste tohle zkusil, námořníku?“

To už se rozesmál i on, nedokázal si udržet uhrančivý výraz. Smál se tak, že se málem překotil. V tu chvíli se dotkl čelem jejího kolene a ona jeho zářivých vlasů. Jeho prsty jí stále ještě obemykaly kotník a byly teplé. Všimla si, jak kolemjdoucí zírají na dívku v továrním overalu před nejlepším hotelem v Mayfairu a na muže v námořní uniformě klečícího před ní. Laškovně Philipa plácla do ramene. „Už dost omdlévání.“

Zvedl se. „Jak si přejete.“

Protančili Silvestr v podzemním klubu Café de Paris, kam doklopýtali po schodech pokrytých měkkým běhounem. „Netušila jsem, že se v Řecku tančí foxtrot!“ překřikovala Osla řičení trombónů a otáčela se ve Philipově náruči. Byl rychlý a zapálený tanečník.

„Nejsem žádný Řek…“ Roztočil ji a jí došel dech, takže už nepromluvila, dokud hudba nezpomalila do zasněného waltzu. Philip si prohrábl rozcuchané vlasy, pak ji vzal jednou rukou kolem pasu. Ona vsunula ruku do jeho dlaně a nechali se unášet rytmem.

„Jak to myslíte, že nejste Řek?“ zeptala se, zatímco kolem do sebe vrážely další dvojice a všichni se smáli. V Café de Paris vládla vřelá důvěrnost, které se atmosféra žádného z londýnských nočních klubů nemohla rovnat. Snad protože se nacházeli sedm metrů pod zemí. Hudba se tu vždycky zdála hlasitější, šampaňské studenější, krev zpěněnější a šeptání bezprostřednější.

Pokrčil rameny. „Vynesli mě z Korfu v koši s ovocem, když mi nebyl ani rok, s hordou revolucionářů v patách. Moc času jsem tam nestrávil, jazyk skoro neovládám a ani k tomu nemám důvod.“

Čímž myslel, že králem se stejně nestane, jak věděla. Měla matné povědomí o tom, že si řecká královská rodina trůn sice podržela, ale Philip stál v linii následnictví příliš daleko. A protože jeho dědeček i strýc pocházeli z Anglie, vypadal a mluvil jako kdokoli ze zdejší šlechty.

„Máte lepší přízvuk než já.“

„Jste Kanaďanka…“

„… a žádná ze slečen, se kterými jsem se setkala u dvora, mi na to nedovolila zapomenout. Ale do deseti jsem mluvila spíš s německým přízvukem.“

„Jste špionka Němčourů?“ Povytáhl obočí. „Sice neznám žádná vojenská tajemství, kvůli kterým by stálo za to mě svést, ale přesto doufám, že vás to neodradí.“

„Na prince máte velké sklony porušovat etiketu. Hotový postrach.“

„To jsou ti nejlepší vždycky. Kde jste ten německý přízvuk vzala?“

„Když jsem byla malá, matka se rozvedla a odešla od otce do Anglie.“ Osla se protočila pod jeho rukou a vrátila se mu do náruče. „Nechala mě trčet na venkově s německou guvernantkou. V pondělky, středy a pátky jsem mluvila jenom německy, v úterý, ve čtvrtek a v sobotu jen francouzsky. Dokud mě neposlala na internátní školu, mluvila jsem anglicky jenom jeden den v týdnu a vždycky s německým přízvukem.“

„Kanaďanka, která mluví jako Němka a žije v Anglii.“ Philip přešel do němčiny: „A které zemi skutečně patří srdce Osly Kendallové?“

„England für immer, mein Prinz,“ odpověděla a pokračovala anglicky, protože by je někdo v téhle místnosti plné opilých a vlasteneckých Londýňanů skutečně mohl nařknout ze špionáže. „Umíte německy perfektně, tak jste spolu mluvili doma?“

Rozesmál se, ale moc vesele to neznělo. „Co myslíte tím ‚doma‘? Momentálně přespávám na kavalci v jídelně strýčka Dickieho. Doma jsem tam, kam mě pozvou nebo kde mám bratrance.“

„O tom taky něco vím.“ Zatvářil se skepticky.

„Zrovna teď bydlím v podnájmu se Sally. Předtím v Montrealu u příšerných sestřenic, které o mě nestály. A předtím mě u sebe po dobu sezony nechával můj kmotr.“ Pokrčila rameny. „Matka má stálé apartmá v hotelu Claridge’s, kde jsem na obtíž, pokud se zdržím víc než jednu noc, a otec před lety zemřel. Takže taky nevím, co je to domov.“ Zářivě se usmála. „Ale rozhodně si nenaříkám! Všechny moje kamarádky, které ještě bydlí doma, se nemůžou dočkat, až se odtamtud dostanou, tak kdo má největší štěstí?“

„V tuhle chvíli?“ Philip ji vzal kolem pasu. „Já.“

Chvíli tančili waltz a mlčeli, jejich těla se pohybovala v dokonalém souladu. Parket byl lepkavý od rozlitého šampaňského, kapela hrála pomalé skladby. Blížila se čtvrtá ranní, ale v sále zůstávalo plno. Nikdo se nechtěl loučit, včetně Osly. Podívala se Philipovi přes rameno a všimla si plakátu na stěně. Byl to jeden z těch vítězoslavných, které vyrašily po celém Londýně jako houby po dešti: PORAZILI JSME JE JEDNOU, PORAZÍME JE ZAS!

„Kéž by se ta válka konečně rozjela,“ vzdychla. „Tohle čekání… víme, že po nás půjdou. A tak trochu si přeju, aby to už udělali. Čím dřív to začne, tím dřív bude po všem.“

„Snad,“ pronesl stroze a posunul hlavu tak, že teď měl tvář v jejích vlasech a neviděli si do očí. Osla by si nejradši nafackovala. To se ti to mluví, jak si přeješ, aby už válka začala, když v ní ty coby něžné pohlaví bojovat nebudeš. Věřila, že za krále a za vlast by měl bojovat každý, zároveň si však uvědomovala, že když je někdo žena, je to jen čirá teorie.

„Chci bojovat,“ pronesl jí do vlasů, jako by jí četl myšlenky. „Vytáhnout na moře, odvést svůj díl. Hlavně proto, aby se lidi přestali ptát, jestli nejsem ve skrytu duše Němec.“

„Co?“

„Tři z mých sester se provdaly za nacisty. Ne že by to byli nacisti, když se s nimi… No, prostě bych rád umlčel ty, kterým připadám trochu podezřelý kvůli sympatiím mé rodiny.“

„A já bych zas ráda umlčela ty, kdo si myslí, že prostinká debutantka nemůže dělat nic užitečného. Vyplujete na moře brzy?“

„Nevím. Kdyby bylo po mém, nalodil bych se už zítra. Strýček Dickie dělá, co umí. Může to být příští týden stejně jako za rok.“

Ať je to za rok, pomyslela si s rukou na jeho pevném rameni. „Takže budete brázdit vody a honit ponorky a já budu nýtovat ve fabrice – to není zas tak špatné na prostoduchou slečinku z řad smetánky a trochu podezřelého prince.“

„Můžete dělat víc než jenom nýtovat.“ Přitáhl si ji blíž, aniž zvedl tvář z jejích vlasů. „Neptala jste se strýčka Dickieho, jestli by se na ministerstvu války nenašlo něco pro děvče s vašimi jazykovými znalostmi?“

„Radši budu stavět hurricany a ušpiním si ruce. Dělat pro boj něco důležitějšího než jen psát na stroji.“

„Boj – proto jste si našla cestu z Montrealu zpátky sem?“

„Když je vaše země v nebezpečí a vy ve věku, kdy se můžete postavit na její obranu, tak to uděláte,“ prohlásila.

„Nehřešíte na svůj kanadský pas.“

„Nebo na řecký.“

„… a nesnažíte se vypařit na bezpečnější místo. Tak to prostě nefunguje.“

„Nemohl bych víc souhlasit.“

Waltz dohrál. Osla ucouvla a podívala se na prince.

„Budu se muset vrátit,“ pronesla lítostivě. „Jsem utahaná.“ Philip ji spolu se zívající Sally odvezl zpátky do Old Windsoru. Řídil stejně vášnivě, jako tančil. Pomohl Sally ze zadního sedadla. Ospale ho políbila na tvář a pustila se přes setmělou ulici. Pak se ozvalo šplouchnutí a vyjeknutí a vzápětí Sally kysele zavolala ze tmy: „Dej si pozor na cestu, Os, před vchodem máme jezero.“

„Radši se přezuju,“ zasmála se Osla a chtěla si rozepnout diamantové přezky, ale Philip ji v tu chvíli zvedl do náruče.

„Nemůžeme ohrozit vaše skleněné střevíčky, princezno.“

„Ale no tak,“ zasmála se Osla a položila mu ruce kolem krku. „Takové klišé, námořníku?“

Skoro cítila jeho úsměv, když ji nesl tmou. Její kabelka a boty mu narážely do zad. Voněl vodou po holení a šampaňským, vlasy měl rozcuchané a zpocené po tanci. Nepatrně se jí kroutily pod rukama tam, kde se ho držela v zátylku. Podle zvuku prošel louží, a než ji mohl postavit na schod, dotkla se svými rty těch jeho.

„Ať to máme za sebou,“ prohodila rozpustile, „a nepřijde ta trapná chvilka na schodech tak-ano-nebo-ne.“

„Ještě žádná dívka mě nepolíbila, jen aby to měla za sebou.“ Usmál se. „Aspoň to udělejte pořádně…“

Políbil ji, dlouze a beze spěchu, aniž ji pustil z náruče. Chutnal jako modré, sluncem prohřáté moře a Osla v jednu chvíli upustila boty do louže.

Nakonec ji postavil a chvíli zůstali jen tak ve tmě, zatímco ona popadala dech.

„Nevím, kdy vypluju na moře,“ pronesl konečně. „Ale ještě předtím bych vás rád znovu viděl.“

„Tady není moc co dělat. Když nebušíme do duralu, jíme se Sal ovesnou kaši a posloucháme gramodesky. Dost nuda.“

„Nedovedu si představit, že byste mohla být nudná. Dokonce bych si vsadil na opak. Dám za to krk, že není snadné si vás získat, Oslo Kendallová.“

Napadla ji spousta lehkomyslných a koketních odpovědí. Flirtovala celý svůj život, instinktivně, defenzivně. A ty hraješ stejnou hru, pomyslela si, když se na něj podívala. Buď vůči všem okouzlující, ať se nikdo nedostane moc blízko. Vždycky se našel někdo, kdo se chtěl sblížit s hezkou brunetkou, jejímž kmotrem je lord Mountbatten a jíž otec odkázal ohromnou truhlu plnou akcií Kanadské železnice. A Osla by se vsadila, že zrovna tolik lidí se chce sblížit s hezkým princem, byť poskvrněným nacistickými švagry.

„Přijďte kterýkoli večer, Philipe,“ řekla prostě, tentokrát žádnou hru nehrála. Cítila, jak jí buší srdce, když se prsty dotkl čepice a vracel se k autu. Blížilo se ráno prvního dne roku 1940 a ona právě protančila noc v továrním overalu a saténových sandálech v princově náruči. Napadlo ji, co dalšího jí asi nový rok přinese.

2 William Shakespeare. Král Richard II., přel. František Doucha, Praha: Nákladem Musea království českého, 1862.

3 Shakespeare William. Jindřich V., přel. Dr. Josef Čejka, Praha: Nákladem Musea království českého, 1870.

3. KAPITOLA 

Červen 1940 

Mab se usilovně snažila začíst do Jarmarku marnosti z knihovny, ale dokonce ani Becky Sharpová, která právě vyhodila slovník z okna kočáru, nedokázala udržet její pozornost, když vlak, který právě vyjížděl z Londýna, byl tak narvaný a muž na sedadle naproti ní se navíc ohmatával skrz kapsu u kalhot.

„Jak se jmenujete?“ zašvitořil, když si k sobě přitáhla hnědý lepenkový kufr a střelila po něm mrazivým pohledem. Musel se posunout na stranu, když se kupé zaplnilo muži v uniformách. Většina z nich s nadějí sledovala oslnivou brunetku v kabátě lemovaném kožešinou. Jenže jak vlak supěl na sever ven z Londýna, kupé se vyprázdnilo, vojáci vystupovali na každé zastávce, až zbyla jen Mab, ta brunetka a slizoun. „Usmějte se přece, děvenko!“ Mab ho ignorovala. Na podlaze kupé ležely noviny, potřísněné blátivými stopami, a i ty se snažila ignorovat – titulek hlásal cosi o Dunkerku a katastrofě.

„Jsme další na řadě,“ prohlásila její matka, když Dánsko, Norsko, Belgie a Nizozemsko padaly jedno po druhém jako balvany, které se nevyhnutelně svalily přes okraj útesu. Pak podlehla i bujará Francie a paní Churtová vrtěla hlavou ještě zachmuřeněji. „Jsme na řadě,“ vykládala každému, kdo poslouchal, a Mab by jí nejradši utrhla hlavu. „Mami, nemohla bys přestat mluvit o vraždění, znásilňování a o všem, co nám Němci udělají?“ Strašně se pohádaly. Byl to první z mnoha sporů, kdy se ji pokoušela přesvědčit, aby s Lucy odešly z Londýna.

„Jenom na chvíli,“ domlouvala jí, na což matka odpověděla: „Ze Shoreditche odejdu leda nohama napřed.“

A byla to tak strašná hádka, že se Mab nakonec ulevilo, když jí před týdnem přišlo povolání na jakýsi úřad v Buckinghamshiru. Lucy moc nechápala, o co jde. Když ji starší sestra ráno před odjezdem pevně objala, jen naklonila hlavu na stranu a řekla: „Večír!“ Což znamenalo: Uvidíme se večer!

Dneska večer se neuvidíme, Luce. Mab do té doby bez sestry nestrávila jedinou noc.

Jakmile bude mít volno, zajede vlakem do Londýna. Ať už ji nasadí na jakoukoli pozici, určitě budou mít nějaký volný čas i za války. A třeba sežene v tom městečku – jakže se jmenuje? – natolik slušné bydlení, že by k sobě na venkov mohla přestěhovat celou rodinu. Radši žít v nějakém zapadákově mezi poli než v Londýně, který začnou brzy bombardovat.

Otřásla se a vrátila se k Jarmarku marnosti, kde Becky Sharpová taky putovala na nové místo a nezdálo se, že by se nějak trápila skutečností, že právě probíhá nepřátelský vpád do její vlasti. Jenže tenkrát to byl Napoleon a ten neměl ty zatracené messerschmitty.

„Jak se jmenuješ ty, krasotinko?“ Ten odporný chlap zaměřil pozornost na drobnou brunetku v kabátě s kožešinou, v tuto chvíli jedinou další cestující v kupé. Rukou už zase šmátral ve své kapse. „Jenom pousmání, kytinko…“

Brunetka odtrhla oči od knížky a tváře jí zrůžověly. Mab napadlo, jestli by neměla zasáhnout. Obvykle se držela londýnského pravidla nestrkej nos, kam nemáš, jenže ta brunetka vypadala jako jehně na porážce. Přesně ten typ žen, jež Mab tak trochu nesnášela, a zároveň jim záviděla – nákladně oblečená, s pěstěnou pletí, jakou by v románu nazvali alabastrovou, a s ideální drobnou postavou, o jaké snily všechny ženy a muži si z ní chtěli ukousnout. Zkrátka taková ta prostinká vyšlechtěná debutantka, která odmalička jezdí na ponících a nemusí hnout prstem, aby si sehnala manžela s prostředky a vzděláním, ale jinak je úplně k ničemu. S otravou ve vlaku by si poradila každá holka ze Shoreditche, zato tahle krasotinka nemá šanci.

Odložila Jarmark marnosti, až to bouchlo, rozčilená na něj i na brunetku, že ji musí zachraňovat. Ale než stačila něco říct, druhá dívka promluvila: „Propána, no jen se podívejte na ten stan ve vašich kalhotách. Já snad ještě neviděla nic tak zjevného. Většina mužských v téhle fázi obvykle vymyslí něco nápaditého s kloboukem a podobně.“ Mužova ruka znehybněla. Brunetka nahnula hlavu ke straně a nevinně vykulila oči. „Stalo se vám něco? Doufám, že nemáte bolesti. Muži se v téhle situaci pokaždé chovají, jako by je něco bolelo, ačkoli nemám nejmenší ponětí, proč to tak je.“

Mab si všimla, že chlapík zrudl jako řípa a vytáhl ruku z kapsy.

„No vážně, nepotřebujete doktora? Vypadáte nesmírně zbědovaně…“

Muž cosi zabručel a z kupé uprchl. „Ať je vám brzo líp!“ zavolala za ním ta dívka, pak se pobaveně ohlédla na Mab. „A má dost.“ Přehodila si jednu nohu v hedvábné punčoše přes druhou s očividným uspokojením.

„Dobrá práce,“ musela uznat Mab. Nakonec to přece jen nebude panenka z cukru, i když vypadá nejvýš na osmnáct. „Když se takovýho potřebuju zbavit, spoléhám na mrazivé pohledy nebo nakopnutí do holeně.“

„Na mrazivý pohled se nezmůžu ani za boha. Můj obličej se prostě odmítá mračit. Když se o to pokusím, chlapi mi říkají, že vypadám rozkošně, a nic člověka nevytočí tak, jako když má vztek a vypadá rozkošně. Ovšem vy jste vysoká a máte obočí jako císařovna, takže předpokládám, že se umíte mračit velmi působivě, viďte?“ Zkoumavě si ji prohlížela.

Mab se chtěla vrátit ke čtení, ale neodolala. Povytáhla jedno obočí, podívala se dolů na nos a ohrnula ret.

„No, tak z toho člověku ztuhne krev v žilách!“ Brunetka k ní napřáhla ruku. „Osla Kendallová.“

Mab ji stiskla a kupodivu na té drobné dlani ucítila mozoly. „Mab Churtová.“

„Mab, tak to je třešinka na dortu,“ přikývla Osla.

„Chtěla jsem hádat Boadiceu nebo Scarlett O’Harovou. Prostě někoho, kdo dokáže řídit válečný vůz nebo střílet Amíky na schodišti. Na mě padla Osla, protože matka odjela do Osla a pak vykládala, jak moc moc božsky tam bylo. Čímž měla zřejmě na mysli moje početí. Takže jsem teď pojmenovaná po městě, kde se to hemží Němci, a snažím se to nebrat jako prognózu.“

„Mohla jste dopadnout i hůř. Co kdyby vás počala v Birminghamu?“ Mab ještě pořád hlava nebrala ty dívčiny prací zhrublé dlaně v kontrastu s mayfairským přízvukem. „Ty mozoly jste si určitě nepořídila v dívčí škole, viďte?“

„V továrně Hawker Siddeley v Colnbrooku, montovala jsem hurricany.“ Osla zasalutovala. „Kdo ví, co budu dělat teď. Zavolali mě na pohovor do Londýna a pak mi přišlo moc divné povolání, abych se dostavila na nádraží v Bletchley…“

„Ale tam já jedu taky!“ Mab překvapeně vylovila z kabelky dopis, který jí přišel do Shoreditche a pořádně ji zmátl. Otočila se a spatřila tentýž v ruce své spolucestující. Přiložily je k sobě. V Oslině stálo:

Hlaste se prosím na Stanici X na nádraží v Bletchley v Buckinghamshiru za sedm dnů.

Vaše poštovní adresa je Ministerstvo zahraničí, Box 111. To je vše, co potřebujete vědět.

Velitel Denniston 

Mabin vyzníval oficiálněji – byl jsem pověřen vedoucím úřadu, abych vás informoval, že jste byla vybrána na pozici dočasné úřednice… povinnou službu nastoupíte za čtyři dny, pojedete vlakem v 10:40 z Eustonského nádraží na třetí zastávku za Londýnem (Bletchley) – ovšem cíl byl zjevně stejný.

„Čím dál zajímavější.“ Osla se zatvářila zamyšleně.

„Tápu – o Bletchley ani o Stanici X jsem v životě neslyšela.“

„Ani já,“ přikývla Mab a litovala, že neřekla „já rovněž ne“. Vystavena Oslinu vytříbenému vyjadřování a jiskrnému slangu znejistěla. „I já měla pohovor v Londýně – vyptávali se mě na psaní na stroji a těsnopis. Asi získali moje jméno z kurzu pro sekretářky, který jsem loni navštěvovala.“

„Mě se na psaní neptali vůbec. Ta rázná ženská mě vyzkoušela z němčiny a francouzštiny a pak mě poslala domů. A dva týdny nato tohle.“ Klepla na dopis. „K čemu nás můžou chtít?“

Mab pokrčila rameny. „Odsloužím si svoje, ať je to, co chce. Potřebuju jenom vydělávat, abych mohla posílat peníze domů, a být blízko Londýna, abych tam mohla jezdit.“

„Nebuďte tak přízemní! Vždyť na nás možná čeká náš vlastní román od Agathy Christie, Záhada Stanice X!“

Mab tuto spisovatelku milovala. „Hercule Poirot: Vražda ve Stanici X.“

„Já mám radši slečnu Marplovou,“ prohlásila Osla. „Je přesně jako všechny staropanenské guvernantky, co se u mě vystřídaly. Jenom s trochou arzenu navíc.“

„Tak já zas Poirota.“ Mab překřížila nohy, uvědomovala si, jak její boty, přestože je pečlivě nablýskala, vypadají vedle ručně šitých lodiček její společnice lacině. Aspoň že nohy mám zrovna tak pěkné, pomyslela si všemu navzdory. Hezčí. Připadalo jí to dost malicherné a zlomyslné, jenže Osla Kendallová byla zjevně dívka, která měla všechno. „Hercule Poirot by pozorně vyslechl i děvče jako já. Slečnám Marplovým tohohle světa stačí jediný pohled a hned mě mají za nějakou poběhlici.“

Když se vlak konečně začal blížit do třetí zastávky, Osla zavýskla: „Ohó!“, zato Mab brzy opustila naděje.

Skoro kilometrová cesta s kufry z omšelého a přelidněného nádraží je zavedla k třímetrovému drátěnému plotu, zakončenému spirálami ostnatého drátu. U brány sloužili dva znudění strážní. „Dál nemůžete,“ prohlásil jeden, zatímco Mab hledala doklady. „Nemáte propustku.“

Dívka si odhrnula vlasy z tváře. Ráno si je natočila do dokonalých vln s pomocí pinetek, ale teď se potila a byla rozčilená a vlasy jí vypadávaly z účesu. „Koukněte, my sice nevíme, co máme…“

„V tom případě jste na správným místě,“ prohlásil chlapík s tak strašným venkovským přízvukem, že mu skoro nerozuměla. „Většina jich tu vypadá, jako když nevědí, kde jsou a co maj dělat.“

Mab ho zpražila pohledem, ale to už předstoupila Osla s vykulenýma očima a chvějícími se rty a starší strážný se slitoval. „Dovedu vás k hlavní budově. A jestli chcete vědět, kde jste, tak v Bletchley Parku.“

„A to je co?“ dožadovala se Mab.

Mladší hlídač se ušklíbl. „Největší cvokárna v Británii.“

Sídlo nabízelo vyhlídku na rozlehlý svažitý trávník a jezírko. Byla to viktoriánská stavba z červených cihel se zelenou měděnou kupolí, spoustou oken a štítů. Připomínala vánoční pudink posetý kandovanými třešněmi.

„Záchodová gotika,“ otřásla se Osla, zato Mab byla okouzlená a táhlo ji to po cestě k jezírku. Pořádný venkovský dům a pozemky jako Thornfield Hall z Jany Eyrové nebo Manderley z Rebecky, ten typ, který si v románech pronajímají žádoucí svobodní pánové. I tady se však válka výrazně podepsala na domě i personálu. Na pozemku byly rozesety ohavné betonové boudy, po cestičkách pospíchali lidé – méně mužů v uniformách, než vídala v Londýně, a rozhodně více žen, než čekala. Pobíhali mezi boudami a hlavním sídlem, na sobě měli tvíd, pletené svetry, ve tvářích nepřítomné výrazy.

„Všichni vypadají, jako by zabloudili v nějakém labyrintu,“ poznamenala Osla, která se za ní pustila k jezírku, zatímco strážný zůstal stát a netrpělivě se ohlížel.

„Přesně tak. Kde myslíš, že to…“

Obě se zarazily. Z jezírka právě vylézal úplně mokrý nahý muž, obalený rákosím, s čajovým hrnkem v ruce.

„Ale, zdravíčko,“ zavolal na ně zvesela. „Nové rekrutky? Už bylo načase. Můžete jít, Davide,“ křikl na strážného.

„Vezmu je dovnitř.“

Vzápětí Mab k značné úlevě zjistila, že přece jen není úplně nahý, jen svlečený do spodků. Nad nimi viděly propadlý pihovatý hrudník, obličej, který připomínal přátelský chrlič, a vlasy, jež i mokré svítily červeně jako telefonní budka. „Giles Talbot,“ představil se s oxbridgeským přízvukem. Došel k hromádce oblečení na břehu, zatímco Osla s Mab se rozpačitě představily a snažily se na něj nezírat. „Skočil jsem do jezírka pro hrnek Joshe Coopera. Hodil ho do rákosí, když zrovna řešil nějaký problém. Kalhoty,“ zamumlal ten podivín a probíral se svršky. „Jestli mi je ti prevíti ze čtyřky zase schovali…“

„Mohl byste nám prozradit, kam máme jít?“ přerušila ho podrážděně Mab. „I tenhle blázinec přece musí mít někdo na povel.“

„Člověk by to čekal, viďte?“ Giles Talbot si zapnul košili a nasoukal se do starého kostkovaného saka. „Velitel Denniston má asi k titulu ředitele ústavu nejblíž. No tak prosím, pojďte za mnou.“

Nejprve poskakoval na jedné noze, pak na druhé, než si na bosá chodidla nazul boty, potom se konečně vydal k hlavnímu sídlu a cípy košile mu pleskaly o mokré spodky a holé bílé nohy. Dívky si vyměnily pohled. „Je to všechno jenom zástěrka,“ zašeptala Osla. „Jakmile do toho škaredého domu vkročíme, nadopují nás a pak nás prodají do otroctví, jen počkej.“

„Kdyby se nás pokoušeli nalákat do otroctví, poslali by někoho pěknějšího než toho vypelichaného polonahého čápa,“ opáčila Mab. „A jak to vůbec myslíš, do otroctví?“ Vstupní hala domu byla prostorná, obložená dubovým dřevem a po obou stranách z ní vedly dveře. Byla tu také nástěnka s připíchnutým výtiskem londýnských Timesů, goticky vyhlížející lenoška a rozlehlé schodiště, které viděly arkádou z růžového mramoru. Giles je zavedl nahoru do místnosti, která vypadala jako ložnice s vyklenutým oknem, z níž někdo udělal soukromou kancelář. Postel vystřídaly skříňky a všechno bylo cítit cigaretovým kouřem. Od psacího stolu vzhlédl malý, uštvaně vyhlížející chlapík s profesorským čelem. Při pohledu na Gilesovy holé nohy nehnul brvou, jen prohodil: „Našel jste Cooperův hrnek?“

„A k tomu nové rekrutky, které právě přijely vlakem z Londýna. No neposílají je čím dál pěknější? Tady slečna Kendallová má jistě na každém prstu deset ctitelů.“ Giles se na ni zářivě usmál, pak se ohlédl na Mab, která ho o půl hlavy převyšovala. „Bože, jak já miluju vysoké ženy! Doufám, že si nemyslíte na nějakého pilota RAF, viďte, že ne? Puklo by mi srdce!“

Zvažovala zdrtit ho mrazivým pohledem, ale nakonec si to rozmyslela. Celá ta atmosféra byla natolik zvláštní, že ji nemohl ani urazit.

„Že zrovna vy musíte vykládat o tom, jak kdo vypadá, Talbote. Ještě jsem neviděl nic tak odpudivého jako hejno vychrtlých cambridgeských vědátorů.“ Velitel Denniston – pokud to tedy byl on – zavrtěl hlavou při pohledu na Gilesovy holé nohy, pak si prohlédl doklady a pozvánky obou dívek. „Kendallová… Churtová…“

„Možná se o mně zmínil můj kmotr,“ soudila Osla.

„Lord Mountbatten.“

Mužík se rozzářil. „V tom případě je slečna Churtová ta z londýnského kurzu pro sekretářky.“ Vrátil jim papíry a vstal. „Dobrá, obě jste naverbované do Bletchley Parku, pobočky GC&CS.“

A to je co? pomyslela si Mab.

Jako by jí Giles četl myšlenky, prohlásil: „Golfová, ceremoniální a ctihodná společnost.“

Velitel se zatvářil zmučeně, ale pokračoval: „Přidělíme vám místo v baráku a velitel baráku vás bude informovat, jaké jsou vaše povinnosti. Než k tomu dojde, musím zdůraznit, že budete pracovat na nejutajovanějším místě v Británii a vše, co se zde odehrává, je klíčové pro výsledek války.“

Odmlčel se. Mab stála jako přikovaná a cítila, že Osla vedle ní je zrovna tak ochromená. No krucinál, pomyslela si. Kam jsem se to dostala?

Muž navázal: „Práce tady je tak tajná, že se vždycky dozvíte jen to, co musíte nutně vědět, a za žádných okolností se nebudete pokoušet zjistit víc. Kromě dodržování vnitřního utajení budete mít na paměti i utajení vnější. Nikdy se nezmíníte o tomhle místě nebo jeho názvu, a to ani před příbuznými nebo přáteli. Zjistíte, že vaši kolegové ho označují jako BP, a budete dělat totéž. A především nikdy nikomu neprozradíte, jaká je povaha práce, kterou tu budete vykonávat. Kdybyste odhalily třeba i jen zlomeček, může to ohrozit celý vývoj války.“

Další odmlka. To z nás chtějí vycvičit špionky? žasla v duchu Mab.

„Kdyby se vás někdo ptal, prostě děláte obyčejnou úřednickou práci. Ať to zní – pokud možno – nudně.“

„A jakou práci budeme dělat doopravdy, pane?“ ozvala se Osla.

„Proboha, děvče, copak jste neslyšela, co jsem vám právě říkal?“ ohradil se netrpělivě Denniston. „Nevím nic o tom, co konkrétně budete dělat, a vědět to nechci.“ Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl dva listy zažloutlého papíru. Před každou položil jeden. „Tohle je slib o zachování státního tajemství. Zřetelně tu stojí, že pokud uděláte cokoli z toho, před čím jsem vás varoval, pokud někde prozradíte sebemenší informaci, která by mohla posloužit nepříteli, dopustíte se tím vlastizrady.“

Rozhostilo se naprosté ticho.

„A vlastizrada,“ dodal velitel Denniston poklidně, „je ze zákona stíhána tím nejpřísnějším trestem. Teď si nejsem úplně jistý, jestli je to oběšení, nebo zastřelení popravčí četou.“

Větší ticho už nastat nemohlo. Mab se zhluboka nadechla. „A smíme tuhle pozici… odmítnout, pane veliteli?“

Zatvářil se zaskočeně. „Nikdo vám nedrží pistoli u hlavy, nejsme v Berlíně. Odmítněte a my vás zkrátka vypakujeme z areálu s přísným pokynem nikomu se o tomhle místě ani slůvkem nezmínit.“

A já se nikdy nedozvím, co se tu doopravdy děje, pomyslela si.

Položil před ně dvě pera. „Tak to prosím podepište. Anebo ne.“

Mab se znovu nadechla a lejstro podepsala. Její společnice udělala totéž.

„Vítejte v BP,“ pronesl velitel a poprvé za celou dobu se usmál. Tím byl pohovor u konce. Giles Talbot, ještě stále ve vlhké a nezastrčené košili, je vyprovodil zpátky do haly. Jakmile se za nimi zavřely dveře, Osla popadla Mab za ruku a ta nebyla tak pyšná, aby jí stisk neoplatila.

„Nebral bych to na vašem místě tak vážně.“ Giles se kupodivu zasmál. „Ten proslov člověka vyděsí, když ho slyší poprvé. Když přijímali mě, Denniston měl volno a já tuhle taškařici musel absolvovat s velitelem letectva. Vytáhl ze zásuvky pistoli a křičel, že jestli to posvátné tajemství vyzradím, odpráskne mě. Člověk si zvykne. Tak pojďte, vyřídíme vaše ubytování…“

Mab se u schodiště zastavila a založila si paže. „Poslyšte, nemůžete nám aspoň naznačit, co se na tomhle místě doopravdy dělá?“

„Copak to není zřejmé?“ Zatvářil se překvapeně.

„GC&CS – říkáme tomu Golfová, ceremoniální a ctihodná společnost, protože je tu plno škrobů z Oxfordu a z Cambridge, ale doopravdy to je označení pro Vládní kódovací a šifrovací ústav.“

Dívky se zřejmě tvářily jako opařené, protože se zazubil.

„Luštíme německé šifry.“

4. KAPITOLA 

Ten den, kdy měly dorazit nájemnice z Bletchley Parku, se Beth Finchová na půl hodiny ztratila ve středu růže.

„No tak, Bethan, už tě volám takovou dobu. Jak dlouho už čicháš k té kytce?“

Já k ní nečichala, pomyslela si, matku však neopravila. Přičichnout k růži bylo aspoň normální – hezky voněly, na tom se všichni shodli. Už ne každému se stávalo, že by se na růži zahleděl a nechal se uhranout nikoli vůní, ale jejím schématem, uspořádáním okvětních plátků, které se překrývaly jako schodiště, jež se stáčí dovnitř… a dovnitř… Jemně přejela prstem po spirále, postupovala ke středu, jenže v její mysli žádný střed s tyčinkami nebyl, jen ta spirála, která se stáčí a pokračuje do nekonečna. Znělo to tak poeticky – „Co leží ve středu růže?“ –, jenže Beth nezajímala poezie ani vůně. Šlo o to schéma.

Než se nadála, půl hodiny bylo v tahu a matka ji provrtávala přísným pohledem.

„Za chvíli jsou tady a podívej, jak ten pokoj vypadá!“ Paní Finchová jí sebrala vázu s poupětem a postavila ji na krbovou římsu. „Honem vylešti to zrcadlo. Je mi jedno, co jsou zač, ale na nic v tomhle domě si nebudou stěžovat! I když kdo ví, jaké holky se můžou ubytovat daleko od domova a opustit svou rodinu kvůli práci…“

„Je válka,“ utrousila Beth, ale matka byla k neutěšení od chvíle, kdy se dozvěděla, že jako majitelka volného pokoje se dvěma úzkými lůžky bude muset ubytovat dvě ženy, které pracují v blízkém Bletchley Parku.

„Nevykládej mi, že je to válkou. Takové poletuchy využijí každou výmluvu, aby se utrhly od rodiny a tropily nezdárnosti.“ Žena se hbitě pohybovala po pokoji, tu urovnala háčkovanou dečku na nočním stolku, tu načechrala polštář. Ona i její dcera měly stejné hnědošedé vlasy, téměř neviditelné obočí a řasy, jenže Beth měla kulatá ramena a byla útlá, zatímco její matka byla rázná, pohledná a poprsí měla jako lodní kýl. „Jakou válečnou práci můžou asi tak dělat zrovna v Bletchley?“

„Kdo ví?“ Válka život v jejich ospalé vísce pořádně rozvířila – přípravy na zatemňování, opatření pro případ náletů… a pak se blízký Bletchley Park stal zničehonic dějištěm záhadných aktivit. Všichni byli zvědaví, zejména protože sem přijížděli pracovat nejen muži, ale i ženy. Podle tisku se v poslední době vrhaly do různých nových podniků – stávaly se válečnými ošetřovatelkami nebo vyplouvaly do zámoří s ženskými jednotkami královského námořnictva. Kdykoli se Beth pokoušela představit si sebe v některé z takových rolí, vyskočil jí na čele studený pot. Pochopitelně se i od ní bude čekat, že přispěje k válečnému úsilí, byla však odhodlaná nabídnout se k něčemu v zákulisí, co nemůže zvrtat ani úplný hlupák. Možná k domobraně, kde bude namotávat obvazy a vařit čaj. Připadala si neschopná a nemožná. Koneckonců odjakživa nic jiného neposlouchala.

„Doufám, že to aspoň budou jakžtakž slušné holky,“ strachovala se její matka. „Co když tu skončí nějaké dvě coury z Wappingu?“

„To určitě ne,“ utěšovala ji Beth. Vlastně ani pořádně nevěděla, co je taková coura zač. Její matka tím výrazem označovala každou ženu, která nosila rtěnku, voněla francouzským parfémem nebo četla romány… Beth si provinile uvědomovala tíhu posledního brožovaného svazku z knihovny v kapse. Jarmark marnosti.

„Doběhni na poštu, Bethan.“ Jedině matka ji oslovovala celým jménem. „Cítím, jak na mě jde migréna.“ Začala si mnout spánky. „Nejdřív mi namoč žínku. A cestou z pošty se stav v obchodě na rohu.“

„Ano, máti.“

Paní Finchová ji pohladila po rameni. „Ty jsi mámina pomocnice.“

I tohle Beth poslouchala celý život. „Bethan je tak ochotná,“ vykládala její matka kamarádkám. „Jaká útěcha, že se mnou zůstane i na stará kolena.“

„Pořád by se ještě mohla vdát,“ prohlásila vdova z téže ulice na poslední schůzce Ženského spolku. Beth právě v kuchyni připravovala čaj, ale šepot té stařeny se nedal přeslechnout. „Je jí čtyřiadvacet – to není tak úplně beznadějné. Sotva s člověkem prohodí dvě slova, ale většině mužských by to nevadilo. Ještě se může někdo objevit a budete ji mít z krku, Muriel.“

„Nechci ji mít z krku,“ prohlásila paní Finchová rozhodně, jako by to všechno bylo předem domluvené.

Aspoň že nejsem na obtíž, myslela si Beth. Většina starých panen představuje pro svou rodinu přítěž. To ona je matce útěchou, má své místo, je matčina pomocnice. Má štěstí.

Zatahala se za tenký myší copánek, který jí visel přes rameno, a šla postavit na čaj a vymáchat žínku ve studené vodě, jak to měla matka ráda. Odnesla obklad nahoru a pospíchala plnit další úkoly. Všichni její sourozenci se po svatbě usadili mimo městečko a neuběhlo odpoledne, aby Beth nemusela na poštu s dopisem plným mateřských rad nebo s balíkem plným mateřské péče. Dnes nesla krychlovou krabici pro nejstarší sestru, které se právě narodilo dítě – jeden z matčiných vyšívaných vzorníků, věnec z růžových poupat kolem slov Místo pro všechno a všechno na svém místě. Stejný visel Beth nad postelí a také nad postýlkou každého novorozeněte v rodině Finchových. Každému je třeba vštípit, kde je jeho místo, a čím dřív, tím líp, říkávala matka.

„Už vám dorazily ty podnájemnice?“ vyptával se vedoucí pošty. „Někdy to jsou pěkní podivíni. Paní Bowdenová z hospody U Jehněčího ramínka dostala dva cambridgeské nafrněnce, co si přicházejí a odcházejí, jak se jim zachce! To by paní matku moc nepotěšilo, viď?“ Čekal na odpověď, ale Beth jen mlčky přikývla. „S tou poslední Finchovic holkou něco je,“ pošeptal kolegyni, když se dívka odvrátila. Ta to slyšela a okamžitě zčervenala. Proč se nezmůže na obyčejnou zdvořilostní konverzaci? Jako by nestačilo, že jí to pomalu zapaluje (a tím si byla jistá), musí být navíc taky rozpačitá a neohrabaná? Ostatní dívky, i ty sebehloupější, se dokážou lidem dívat do očí, když s nimi někdo mluví. Jedna věc je být tichá a jiná ztuhnout při každé příležitosti jako vyděšený zajíc. Jenže Beth si prostě nemohla pomoct.

Doběhla domů právě včas, aby stačila sundat konvici ze sporáku. Aspoň že je ujistili, že jejich nájemníci budou dívky, ne muži. Kdyby byl život román, šlo by o oslnivé svobodné mladíky, kteří by se okamžitě poprali o její ruku. Nedovedla si představit nic děsivějšího.

„Beth,“ zavolal otec nepřítomně z křesla, kde luštil křížovku. „Milovník na pět písmen.“

Beth si hodila cop přes rameno a rozložila vše k přípravě čaje. „Amant.“

„A já myslel, že Romeo…“

„Romeo by ti písmenkem R pokazil řádek sedmnáct shora dolů.“ Natáhla se pro konvici. Dovedla si tu křížovku perfektně představit, zahlédla ji ráno, když pokládala noviny vedle otcova talíře se snídaní. „A řádek sedmnáct shora dolů je amfora.“

„Sedmnáct shora dolů… ‚starověká keramická nádoba‘ na šest písmen – máš pravdu, amfora.“ Otec se usmál.

„Nechápu, jak to děláš.“

Moje jediné nadání, pomyslela si hořce. Neuměla vařit, plést, neuměla vést konverzaci, zato dokázala vyluštit nedělní křížovku v osmi minutách bez jediné chyby!

„‚Člověk, kterému se nedaří,‘ na šest,“ začal otec, ale než mohla odpovědět, ozvaly se venku kroky a vzápětí dovnitř za rachocení kufrů vpadly jejich nové podnájemnice. Pan Finch jim podržel dveře a jeho žena svištěla dolů jako namydlený blesk. Než se Beth postarala o čaj, už se stačili všichni představit. Ty dvě dívky, očividně mladší než ona, vstoupily do dokonale čisté kuchyně a okamžitě jako by si zabraly veškerý vzduch. Obě brunetky, tím však veškerá podobnost končila. Jedna byla krásná, s dolíčky ve tvářích, zachumlaná v kožešinovém kabátě a švitořila s nóbl přízvukem. Druhá mohla měřit tak sto osmdesát centimetrů, měla strohé rysy, rty obtažené dokonale rudou rtěnkou a klenutá černá obočí jako dvě šavle. Beth spadlo srdce do krku. Přesně před takovými si připadala nešikovná, pomalá a – zkrátka – smolařka.

„Moc mě těší,“ procedila paní Finchová skrze semknuté rty, „že vás mohu uvítat ve své domácnosti.“ Přelétla očima tu vysokou od hlavy k patě. Dívka jí pohled chladně oplácela. Coura, věděla Beth, že si matka myslí. Těžko říct u té s dolíčky, ale tahle s černým obočím byla nepochybně označena za couru dřív, než stačila pronést jediné slovo.

„Jsme tak nadšené, že nás poslali zrovna sem,“ rozplývala se ta menší a pomrkávala přitom natočenými řasami.

„Člověk hned pozná milé lidi, viďte? Jakmile jsem uviděla vaši naprosto dokonalou zeleninovou zahrádku, bylo mi jasné…“

Beth neuniklo, jak matka hltá ty vytříbené mayfairské samohlásky. „Doufáme, že se tu budete cítit bezpečně,“ prohlásila a její přízvuk zněl rázem výrazněji. „Ubytujeme vás společně v pokoji vedle mé dcery v patře. Toaleta – tedy záchod – je dole na zahradě.“

„Venku?“ Menší z dívek se zatvářila zaskočeně. Ta druhá jí věnovala pobavený pohled.

„Však si zvykneš, já třeba ještě nikdy nežila v bytě se záchodem uvnitř.“

„Dej pokoj, královno Mab!“

Paní Finchová se zamračila. „A co že to budete v Bletchley Parku vlastně dělat, dámy?“

„Úřednickou práci,“ opáčila Osla ledabyle. „Hrozně otravnou.“

Další zamračení, ale pro tu chvíli to bytná nechala být.

„Zhasíná se v deset. Každé pondělí horká koupel, žádné dlouhé otálení ve vaně. Máme telefon,“ oznamovala pyšně, protože tím se mohlo pochlubit jen pár domácností z městečka, „ale jen na důležité hovory. Pojďte se podívat nahoru…“

V kuchyni jako by zůstala ozvěna, když se dva nové přírůstky domácnosti vypoklonkovaly. Otec, který od představení neřekl ani slovo, se vrátil ke svým novinám. Beth se zadívala na podnos s čajem a utřela si ruce do zástěry.

„Bethan.“ Paní Finchová vpadla zpátky. „Tak tam nestůj a vezmi ten čaj.“ Její dcera vyklouzla z místnosti, vděčná, že bude ušetřena rozebírání těch dvou nájemnic, ke kterému se matka nepochybně chystala. Zastavila se přede dveřmi do volného pokoje a sbírala kuráž zaklepat. Zevnitř se nesly zvuky vybalování.

„… jedna koupel týdně?“ Mabin hlas, břitký a ironický.

„To je vážně děs. Nepotřebuju horkou vodu, nevadí mi vydrbat se ve studené, ale chci mít čisté vlasy.“

„Máme tu aspoň lavor a mycí stolek – no ne, ještě jednou ahoj!“ zvolala Osla, když Beth vstoupila. „Čaj, to je náramné! Jsi zlatíčko.“

Beth si nevybavovala, že by ji kdy někdo nazval zlatíčkem. „Nechám vás o samotě,“ zamumlala, jenže vtom zahlédla Jarmark marnosti, vybalený z jedné z tašek, a přese všechno vykřikla: „Páni! Ta je dobrá.“

„Četla jsi ji?“

Zčervenala až po kořínky vlasů. „Hlavně to neříkejte matce.“

„To by mě ani nenapadlo!“ Osla si vzala bochánek z druhého nejlepšího porcelánu paní Finchové. „Nikdo by neměl říkat matkám víc než třetinu všeho, co dělá. Pojď se k nám uvelebit a trochu poklábosit…“

Aniž Beth tušila, jak k tomu vlastně došlo, najednou seděla na konci dívčiny postele. Poklábosením se to vyloženě nazvat nedalo, protože pronesla sotva dvě slova, zatímco se ty dvě hašteřily kvůli Thackerayovi a dohadovaly se, jestli by neměly založit literární spolek. Ale obě se na ni každou chvíli usmály nebo jí věnovaly povzbudivý pohled.

Třeba nakonec přece jen nebudou až tak děsivé.

Copak snad nezažívá každý malé kapitoly, četla v Jarmarku marnosti právě toho rána, jež se zdají jako nic, a přece mohou ovlivnit celé dějiny?

Bylo by předčasné tvrdit něco takového, ale… třeba je tohle zrovna jedna z nich.

DVANÁCT DNŮ DO KRÁLOVSKÉ SVATBY 

8. listopadu 1947 

5. KAPITOLA 

V hodinách 

Tři dívky a knížka – tak to všechno začalo. Nebo to tak aspoň připadalo ženě v ústavu pro choromyslné, když ležela ve své cele a bojovala s koktejlem letargie, který jí napumpovali do žil.

„Naše instituce je velmi pokroková,“ prohlašoval lékař s prořídlou kšticí, když ji, vzpouzející se a plivající, přivezli do sanatoria Clockwell. Bylo to téměř před třemi a půl lety – 6. června, v den vylodění v Normandii, v den, kdy začalo osvobozování Evropy a také její uvěznění.

„Možná jste slyšela strašidelné historky, jak pacienty připoutávají ke stěně a stříkají na ně z hadice ledovou vodu, ale tady u nás věříme v jemné zacházení, mírnou aktivitu a sedativa na uklidnění nervů, slečno Liddellová.“

„Tak se nejmenuju,“ prskla.

Přešel to. „Berte prášky jako hodné děvče.“ Prášky ráno, prášky večer, prášky, které jí plnily žíly kouřem a lebku vatou – koho pak zajímala nějaká mírná aktivita? V růžové zahradě kolem té velké šedivé kamenné budovy se nacházelo tupé nářadí k případné práci, ve společenské místnosti mohla plést košíky, měli tu i romány, v nichž chyběly stránky – to vše ale využívalo jen pár pacientek. Dřímaly v křeslech nebo posedávaly venku a mžouraly do slunce, pohledy nepřítomné a zakalené mlhou, kterou každé ráno dostávaly v prášcích.

Pokroková léčba. Tady žádné řetězy ani elektrošoky nepotřebovali, stejně jako výprasky nebo skotské střiky. Měli tu zabijácké lahvičky, požírače duší.

První týden tady odmítala polknout cokoli, co jí lékaři předepsali. Dostávala tedy léky injekčně, zřízenci ji podrželi, než se jí do žíly zabodla jehla. Poté odklopýtala do cely – oni tomu říkali pokoj, ale každý pokoj se zámkem jen zvenčí je cela. Okna byla potažená drátěným pletivem, postel přišroubovaná k podlaze a strop tak vysoký, že ani nedosáhla na lustr, aby se mohla oběsit.

Ten první týden na to myslela často. Jenže to by znamenalo vzdát se.

„Dnes vypadáte dobře!“ Lékař, který se u ní zastavil v rámci vizity, se na ni zářivě usmál. „Ještě pořád trochu kašlete po tom jarním zápalu plic, co, slečno Liddellová?“

Žena, již měli zapsanou pod jménem Alice Liddellová, už se ho ani nesnažila opravovat. Poslušně spolkla prášky, a jakmile lékař odešel, pospíchala k plastové nádobě, která jí v noci sloužila jako nočník. Nacpala si prsty do krku a tablety vyzvracela s porcí žaludečních šťáv. Směs pak rozmačkala a rozmíchala, aby si ošetřovatelky ničeho nevšimly. Za tu dobu už se naučila pár triků – třeba jak vyzvracet léky. Nebo jak obelstít lékaře. Jak se vyhýbat záštiplným zřízencům a naopak si získat ty laskavější. Jak si udržet příčetnost uprostřed šílenství… protože zešílet by tu bylo nesmírně snadné.

To se nestane, pomyslela si žena z Bletchley Parku. Teď možná sedí popelavá a ukašlaná v celé blázince, ale nebylo to tak vždycky.

Přežiju. A dostanu se ven.

Nebude to snadné. Sanatorium obklopovala vysoká zeď s ostnatým drátem, procházela podél ní snad tisíckrát. A každý průchod – velká brána vpředu i menší dveře, které používal personál – byl zamčený a klíče se bedlivě střežily. I kdyby se jí navíc podařilo nějak dostat za zeď, nejbližší město leželo spoustu kilometrů odsud a cesta vedla přes holá yorkshirská vřesoviště. Zbědovaná žena v ústavním mundúru neměla šanci – jen by bloudila mezi hlodáši, dokud by ji nedopadli.

Už od druhého týdne zde věděla, že bez pomoci se odsud nedostane.

Minulý týden se jí podařilo propašovat ven zašifrované vzkazy. Dvě zoufalé zprávy, vržené do prázdna jako vzkaz v lahvi, odeslané dvěma ženám, jež neměly žádný důvod jí pomáhat.

Zradily mě, našeptával jí vnitřní hlas.

Tys zradila je, ozvalo se šeptem v odpověď. Už ty dopisy dostaly?

A pokud ano, vyslechnou ji?

Londýn 

Osla stála v krajkovém kombiné a v županu a pozorovala papír se vzkazem, který všechno obrátil vzhůru nohama. V duchu pořád slyšela ozvěnu prásknutí sluchátka v Yorkshiru spolu s přidušeným hlasem bývalé kamarádky. Táhni do pekel, Oslo Kendallová.

V rohu tikaly hodiny, z hromady na posteli se svezly modré saténové šaty. Co si vezme na sebe, aby mohla přihlížet, jak si princezna Elizabeth bere jejího bývalého přítele, jí teď připadalo jako nejhloupější starost na světě. Odložila papír. Slunce se odrazilo od velkého smaragdu zasazeného do prstýnku, který jí snoubenec nasadil na prsteník před čtyřmi měsíci, a vykřesalo na řádkách se šifrou zelené jiskřičky.

Uvědomovala si, že každá jiná žena, která by dostala zlověstný dopis od chovanky ústavu pro choromyslné, by se rozběhla za svým nastávajícím. Snoubence většinou zajímá, když jejich milovaným vyhrožují blázni. Jenže Osle bylo naprosto jasné, že o tom necekne živé duši. Pár let v Bletchley Parku dokázalo každou ženu proměnit v klidnou hladinu.

Někdy si říkala, kolik je v Británii žen jako ona, které den co den lžou svým rodinám o tom, co dělaly za války. Které nikdy neřeknou: teď jsem sice jen hospodyňka, ale dřív jsem dešifrovala německé zprávy v baráku číslo 6 nebo možná vypadám jako prostoduchá společenská prominentka, ale překládala jsem rozkazy pro námořnictvo v baráku číslo 4. Tolik žen… na konci války v Evropě měli v Bletchley Parku a jeho pobočkách čtyři ženy na jednoho muže. Nebo to tak aspoň vypadalo, když se při výměně směn vyhrnuly ven zástupy v pracovních šatech a s viktoriánsky natočenými účesy. Kde jsou všechny teď? Kolik mužů, kteří bojovali ve válce, dnes každé ráno usedá k novinám, aniž by tušili, že žena sedící naproti nim za skleničkami se zavařeninou se na vítězství také podílela? Dámy z BP možná nemusely čelit kulkám a bombám, ale i ony bojovaly – no ano, a jak! A teď se z nich staly zas jen obyčejné hospodyňky, učitelky nebo prostinké debutantky a nejspíš se koušou do jazyka a ukrývají zranění podobně jako ona. Protože dámy z BP rozhodně schytaly svůj díl ztrát.

Žena, která jí poslala Vigenèrovu šifru, nebyla jediná, kdo se pod tím náporem pomátl a skončil v blázinci.

Dostaňte mě odsud, stálo v zašifrovaném vzkazu. Dlužíte mi to.

A byla tam i spousta dalších věcí…

Vtom začal řinčet telefon a Osla málem vyskočila z kůže. Popadla sluchátko. „Takže se setkáme?“ Překvapilo ji, jaká úleva jí projela. S bývalou kamarádkou k sobě už dávno žádné vzájemné sympatie nechovaly, ale pokud má s někým čelit tomuhle problému…

„Setkáte se s kým, slečno Kendallová?“ ozval se mužský hlas sugestivně, slizký jako brilantina ve vlasech podomního obchodníka. „Kam se chystáte? Snad ne na soukromou schůzku s královským snoubencem, nebo že by?“

Osla se napřímila, rozechvělou nervozitu vystřídala upřímná nenávist. „Nevzpomenu si, pro který bulvární plátek píšete, ale přestaňte plácat nesmysly a dejte mi pokoj!“ Praštila sluchátkem do vidlice. Tihle čmuchalové ji pronásledovali od chvíle, kdy palác oznámil, že došlo ke královskému zasnoubení. Bylo jim jedno, že není co vyšťourat – chtěli prostě jakoukoli špínu. Ještě před hodinou hledala nějakou výmluvu, která by jí umožnila zmizet před nimi, před tou svatební hysterií a z Londýna vůbec…

Znovu si vybavila ten rozčilený hlas ve sluchátku:

Táhni do pekel, Oslo Kendallová.

„Ale krucinál,“ prohlásila, protože se v tu chvíli rozhodla. „Promluvíme si, ať se ti to líbí, nebo ne.“

Nic, co se týkalo té z ústavu, se nedalo probírat po telefonu a jediný člověk, s nímž o tom mohla mluvit, žil v Yorku. Což bylo hodně, hodně daleko od Londýna.

Dvě mouchy jednou ranou.

PŘED SEDMI LETY 

Červen 1940 

6. KAPITOLA 

Drahý Philipe, pracuji v úplném blázinci, představovala si Osla, že napíše svému zlatovlasému princi – ne že by mu mohla svou novou práci vylíčit v dopisech, které mu posílala na loď, ale zvykla si v duchu s ním rozmlouvat a shrnovat zdejší každodenní život do zábavných anekdot. Je to takový malý blázinec, umístěný ve větším. Ten velký, to je Bletchley Park, ten malý je barák číslo 4. A barák číslo 4 prostě není možné nijak popsat.

Na první směnu se dostavila přesně v devět ráno, poté co podepsala slib o zachování státního tajemství, nadšením bez sebe, že bude dělat něco mnohem důležitějšího než nýtování. Toužila především dokázat světu svou hodnotu, jednou pro vždycky předvést, že i veselá slečinka z Mayfairu, která před králem dělá pukrle v perlách a peří, se může za války vzchopit a sloužit jako kdokoli jiný. Dokonce i dělat něco důležitého.