Markéta Prášková 

Balada o snech 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Markéta Prášková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0553-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-0554-6 (mobi)

Věnováno Čechům a Slovákům, 

kteří utržili od svého národa hluboké rány. 

Té, která byla raněna 

a sežehnuta bleskem krásy, 

básnířky, která vplétala si 

krvavé trní do jména.

Té, která, krásná nad jiné, 

neměla strach z té čaromoci, 

ač věděla, že bez pomoci 

svou vlastní krásou zahyne. 

(…) 

– Sbohem, můj koutku voňavý 

a moje loučko, plná rosy. 

Už tě mé ruce nepokosí! 

A sbohem buďte, ty a vy! 

Jaroslav Seifert, Píseň o Viktorce 

Prolog 

1957 

Klopýtala jsem na vlak a ruce se mi třásly zděšením.

Přihodilo se něco strašného! Ochromujícího a osudového! Netřásly se mi jenom ruce, chvěla jsem se celá, protože strůjcem té hrůzy jsem se stala já.

V jediném okamžiku se mi život roztříštil na kusy, které už nic nedokáže spojit dohromady. Co bývalo dřív, zemřelo. Minulost jsem zanechávala temnou a budoucnost mi zakrývala neodpustitelná vina.

Krev z rukou jsem smyla v potoce. Zbytek červené tekutiny, co ulpěl na šatech, jsem zatím neměla jak odstranit. Snad se později převléknu. Krev v mém vyděšeném srdci ale přetrvá a nikdy se nezahojí. Ta krev totiž není moje.

Mysl mi ovládala bolest, a bylo by tisíckrát jednodušší dnes zemřít, než se pokoušet bojovat o nový život.

Musela jsem si pospíšit. Utíkala jsem před důsledky zlého a nanejvýš krutého činu a měla jsem už jen jedinou možnost. Nadobro se ztratit ve velkém světě.

Možná nakonec opravdu uteču a uniknu zasloužené odplatě. Nikdy se mi ale nepodaří zapomenout!

To bude můj největší trest.

KLÁRA 

Klára zaparkovala na okraji silnice před domem s vytlučeným oknem a oprýskanou omítkou. Stejně jako k ostatním domům v ulici k němu vedl chodníček. Omšelý a popraskaný. Zdvihla hlavu, pohledem přejela štít mansardové střechy, vikýřové okno se špinavým sklem a bujné výhonky popínavého břečťanu vinoucího se ke zdi z levé strany domu. Do zahrady se odtud příliš nahlédnout nedalo. Klára si pamatovala, že je docela veliká a předpokládala, že bude nejspíš zanedbaná ještě víc než dům samotný. Stále ještě váhala, jestli je dobrý nápad se sem nastěhovat.

V dětství tady zažila krásné chvíle, to ano, svůj dospělý život by ale raději spojila s jiným místem. Vlastně si všechno představovala docela jinak. Spřádala plány, vytyčovala cíle a tvrdě dřela, aby jich dosáhla. Věřila tomu, že už jsou blízko. Nicméně stačila jedna slabost, vlastně ani ne její, a cíle se rozplynuly, život zasekl.

V kapse se jí rozezvučel mobil. Automaticky po něm sáhla, ale číslo neznala.

„Haló, slečno!“ bouchnul jí do bočního okénka podsaditý stěhovák s tetováním na předloktí. „Kam vám máme donést tu sedačku? Uvnitř už nějaká je.“

Klára hovor pohybem prstu odmítla a odhrnula si z tváře dlouhé světlé vlasy.

„Nevím,“ přiznala téměř bezradně. „Dejte ji, kam se vejde.“

Potom otevřela dveře svojí červené octavie a vystoupila.

Stěhovák něco zamumlal a vrátil se k práci.

Klára sledovala, jak do domu odnášejí bílou koženou pohovku, a přemýšlela, co si s ní počne. Babiččin dům je přece zařízený. Ne že by se něco z jeho vybavení shodovalo s Klářiným vkusem, ale co mohla dělat? Kývla na to, že se do domu, když je teď dočasně prázdný, nastěhuje. Má proto povinnost dát ho trochu do pořádku. Skoro by se bála, že by jí mohl spadnout na hlavu. Na opravu bude ovšem potřebovat peníze, jimiž momentálně příliš nedisponuje, a zařízení bude muset počkat na příhodnější dobu.

„Takže tady vracíme klíče, slečno,“ podával jí muž s tetováním malý svazek. „Ať se vám dobře bydlí.“

„Díky,“ pokývala hlavou a loudala se ke dveřím. Podpatky klapaly po nerovném chodníku.

Stěhovací vůz se rozjel, za okamžik zabočil na konci ulice doleva a ztratil se jí z dohledu.

Povzdechla si a opatrně překročila práh do svého nového bydlení a nového života. Osamělého a nevlídného, jak byla přesvědčená.

Podlouhlá hala, kuchyň s jídelnou a starožitným obývacím pokojem. Znala tu všechno, dokonce i obrázek dvou labutí nad krbem. Skvrna na podlaze pod oknem prozrazovala, že od doby, kdy ji tu nedopatřením způsobila, tu nikdo s ničím příliš nehýbal. Kolik to mohlo být let? Dvacet?

Mihla se kolem zrcadla v pozlaceném rámu a automaticky k němu stočila zrak. Téměř samu sebe nepoznávala. Měla stejné líčení jako kterýkoli jiný den, ale ze zrcadla na ni hleděla bledá tvář s kruhy pod očima a lehce propadlými tvářemi. Jindy celkem upravené dlouhé světlé vlasy jí dnes zplihle visely kolem obličeje. Cítila se unavená.

Posadila se na bílou sedačku, nepatřičně nacpanou v jídelně. Potřebovala si všechno ještě jednou, asi tak po sté, srovnat v hlavě. Za poslední dobu se toho přihodilo tolik!

Tak předně. Rozešla se se svým dlouholetým přítelem. Samozřejmě, že to tak nechtěla a nezamýšlela, ale po tom, co odhalila jeho nevěru, se mezi nimi něco zlomilo. I kdyby mu odpustila, k čemuž měla daleko, nefungovalo by to. Potřebovala se odstěhovat. Byt v Olomouci patřil jemu, a proto musela jít pryč ona. Vzala tak za vděk babiččiným starým domem. Ještě donedávna tu Marta žila, ale potom ji postihl silnější infarkt a Klářin otec rozhodl, že si matku nechá pod osobním dohledem u sebe na Hradčanech. Klára také musela podat výpověď v Olomouci a začít si hledat jinou práci tady v Praze. Takže teď, v jejích třiceti třech letech, ji okolnosti přiměly začínat znovu úplně od začátku.

Z úvah ji vytrhl pronikavý zvuk zvonku.

Předpokládala, že patří k tomuto domu. Netušila, kdo by u ní mohl zvonit, sotva se nastěhovala. Nejspíš si jen stěhováci něco zapomněli, napadlo ji. Unaveně se zvedla ze sedačky a vrátila se ke dveřím.

Na chodníku stál vysoký muž s hnědými vlasy a usmíval se. Bílé zuby mu dodávaly na pohlednosti, dalo se ale odhadnout, že bude pohledný i bez úsměvu. V džínách a černém tričku vypadal jako kluk, jen objemná kožená taška na notebook přehozená přes rameno k tomuto dojmu příliš neladila.

Kláru ihned napadlo, že si ji s někým spletl.

„Ahoj, Klárko,“ pronesl sebejistě, čímž ji dokonale překvapil. „Dlouho jsme se neviděli, že?“

To byla jistojistě pravda. Klára spíš měla za to, že se neviděli nikdy.

„Volal jsem ti před chvílí, abych sem nevtrhnul jen tak, ale nebrala jsi to. Nevadí?“

Klára nevěděla, jak reagovat. Usilovně v paměti pátrala po nějakých stopách, které by jí mladého muže přiblížily. Potom si to nejspíš uvědomil i on.

„Promiň, jsem Viktor Pek. Chodili jsme spolu na základku. Teda jenom pět let. Přecházel jsem potom na sportovní.“

Klára přikývla. Jméno jí přišlo povědomé. Spojovala si ho ovšem s drobným pihovatým klukem s rovnátky.

„Ahoj, Viktore,“ pokusila se o úsměv. Ano, zjevně ho tedy znala, jen stále netušila, proč stojí u jejích dveří.

„No, víš,“ promnul si nervózně nos, „znám tvou babičku a… no, zkrátka jsem se chtěl zeptat, jestli bych tu nemohl znovu nějaký čas bydlet.“

„Prosím?“ opáčila Klára. „Teď je to tak trochu můj dům.“

„To já vím,“ nejistě přešlápl z nohy na nohu. „Slyšel jsem, že se právě stěhuješ, ale vybouchl mi podnájem. Doufal jsem, kdybys měla volný ten malý byt vzadu… Už jsem v něm jednou bydlel. Marta ho pronajímala.“

Klára se ještě nevymanila z překvapení, takže ji ani nenapadlo, co odpovědět.

„Pojď dál,“ navrhla potom, aby získala trochu času.

Viktor se nenechal dlouho pobízet. Znovu se široce usmál a vešel za ní do chodby, jako by čekal právě na tento okamžik.

„Ráda bych ti něco nabídla, momentálně ale nemám ani zapnutou ledničku.“

„Nepřišel jsem kvůli ledničce, opravdu hledám bydlení.“

„Jo, já vím,“ pokynula mu, aby se posadil.

Chvíli váhal, na kterou ze sedaček se má usadit. Nakonec si vybral tu původní, starou.

„Věc se má tak, že jsem o něčem takovém, jako je podnájemník, vůbec neuvažovala. Mám teď dost vlastních potíží.“

„Třeba bych ti je právě já pomohl vyřešit,“ zaťukal si prstem do hrudi a Klára jen pozdvihla obočí. Na tom drzém klukovi jí něco imponovalo. Jinak by neseděl u ní v domě a vážně s ní nedebatoval o svém nastěhování.

„Opravdu? Jak?“

Viktor se rozhlédl. „Hele, mám tenhle dům vážně rád. Má takové svoje kouzlo, cítíš ho? Tvoje babča byla super bytná. O to ale nejde. Ty se teď stěhuješ do velkého a dost zanedbaného domu, který má čistě náhodou ještě samostatný malý byt s vlastním vchodem. Když mi ten byt pronajmeš, vyděláš na tom. A já ti pomůžu s opravami.“

„Jak víš, že chci dům opravovat?“ přimhouřila oči.

„Protože je to zkrátka potřeba.“

V tom měl pravdu a Kláru přestalo bavit hrát si na kočku a na myš.

„Podívej, Viktore,“ pronesla. „Chtěla jsem teď žít nějakou dobu sama, ale tvůj návrh má něco do sebe. Potřebuji si o tom ještě popřemýšlet.“

„Jistě, Klárko,“ přikývl a zvedl se. „Zavolám ti večer.“ Klára si sice na rozmyšlení představovala daleko delší dobu, ale Viktor by nejspíš do té doby musel žít na ulici.

„Dobře,“ souhlasila a vyprovodila ho na chodbu.

Nakonec se ohledně Viktora dlouho nerozmýšlela. Příjem z podnájmu jí teď, než nastoupí do stálého zaměstnání, opravdu dost pomůže. Viktora nakonec podpořily ještě dvě další okolnosti. Jako malá ho osobně znala a patrně dobře vycházel s její babičkou.

„Jak ses rozhodla?“ zeptal se do telefonu s jistou dychtivostí v hlase.

Klára jen pokrčila rameny.

„Dnes je tvůj šťastný den. Můžeš se nastěhovat.“

„Jsi zlato, víš to? Nebudeš litovat!“

„Kdy dorazíš?“

„Můžu zítra ráno? Teď jsem u kamaráda.“

„Jistě. Ráno jedu k našim a za babičkou. Nechám ti klíče od bytu v červeném květináči.“

„Určitě ho najdu. Zatím se měj, zlato.“

Zlato? Klára odhodila mobil a rozhlédla se po svojí nové ložnici. Odhadovala, že široká postel, dva noční stolky a dvě skříně jsou pravděpodobně z dubového dřeva. Šlo o poctivou práci, takže i přes značné stáří bude nábytek schopen dobře sloužit ještě mnoho desítek let. V jedné ze skříní objevila vyprané povlečení a celou postel čistě převlékla. Nicméně i tak se chystala postupně všechny lůžkoviny vyprat, leccos bylo cítit zatuchlinou. Klára stále ještě bojovala s nejistotou, jestli udělala ohledně Viktora dobře. Chtěla žít přece nějakou dobu sama.

Zhluboka si povzdechla, protože teď už minula doba, kdy nad tím mohla přemýšlet.

„Ahoj, mami,“ pozdravila Klára ve dveřích čtvercové haly. Vila, v níž její rodiče žili, nepatřila rozhodně mezi nové, ale její umístění v luxusní pražské čtvrti jí přidávalo na hodnotě.

„Klárko,“ usmála se Sylvie, drobná pětapadesátiletá žena s černými, nakrátko sestříhanými vlasy. Lehce průsvitná halenka na ní elegantně vlála a Klára si pomyslela něco o maminčině zálibě ve francouzské módě.

Sylvie vystudovala školu s ekonomickým zaměřením, což měla lehce podobné se svou tehdy nastávající tchyní, Klářinou babičkou Martou. Zatímco však Marta studovala v Brně, Sylvie prožila svá studentská léta v Halifaxu. Obě pracovaly víceméně celý život v oboru. Sylvie dnes dělala ekonomku v jednom velkém pražském divadle.

„Doufala jsem, že se zastavíš co nejdřív. Odkdy jsi v Praze?“ zeptala se.

„Přijela jsem včera odpoledne. Stěhování proběhlo dost narychlo, moc jsem si toho od Tomáše nebrala.“

„Váš rozchod mě mrzí,“ pronesla matka vážným hlasem. „Měla jsem ho ráda.“

„Prosím tě, mami, už o něm nemluv,“ utnula ji Klára. Nechtěla se Tomášovou osobou nadále zabývat. „Ta kapitola skončila. Táta není doma?“

„Odjel pracovně do Německa. Vrátí se příští týden.“

„A babička?“ Klára se na Martu těšila. Dlouho se s ní neviděla, což ji dost mrzelo. O to víc, když teď měla její babička tak nalomené zdraví.

„Ve svém pokoji. Poslouchá rádio, myslím.“

Klára se vydala chodbou do přízemního pokojíku. Dům jejích rodičů, moderně, ale vkusně zařízený, poskytoval dost místa všem, kdo v něm žili. Po odchodu Kláry si matka občas stěžovala, že je v něm smutno, ale to jistě nesouviselo s prostornými místnostmi. Když si potom před nějakou dobou k sobě rodiče brali babičku Martu, dostatek pokojů přišel vhod.

Přes mléčné sklo dveří v přízemí vlevo od schodiště ke Kláře doléhal hlas Helenky Vondráčkové, jejíž rané hity provázely babiččino mládí.

Klára zaťukala a pomalu vstoupila.

Stará dáma vzhlédla a jemná světlá tvář se rozjasnila, jako by ji osvítilo slunce. Vrásky se vyhladily a oči se zjemnily radostí.

„Klárko!“ pronesla a pokusila se vstát, aby vnučku přivítala. Bílé vlasy se jí na krku jemně vlnily, stále vypadala elegantně. Snad jen ramena držela svěšeněji, než když ji Klára viděla naposledy.

„Ahoj, babi,“ políbila ji na tvář. „Nevstávej. Posadím se tady do křesla vedle tebe.“

„Jsi hodná, že jsi mě přišla navštívit.“

„Stěhuji se do Prahy, říkal ti to táta? Můžu tě teď navštěvovat častěji.“

Marta s potěšením kývla.

Dívala se na Kláru déle než obvykle, Klára měla ale pocit, že ji babička příliš nevnímá. Jako by podvědomě odplula někam daleko, do jiného světa, kam Klára ani nikdo jiný nemá přístup. Otec se jí do telefonu svěřoval s určitými obavami, že jeho matce už zřejmě hlava neslouží tolik jako dřív.

„Budu bydlet ve tvém domě,“ dodala potom Klára. Marta se usmívala a mlčela.

„Babi, pamatuješ si na Viktora Peka?“ zeptala se.

Marta patrně dokázala vytušit, že se po ní očekává nějaká reakce, a přiměla se vrátit myslí do reality.

„Koho? Viktora?“ povytáhla obočí. „Toho milého chlapce?“

Chlapce?

„Je mu třicet tři,“ poznamenala Klára. „Má zájem bydlet v zadním bytě.“

„Ano, volal mi, ale dala jsem mu číslo na tebe. Já už teď přece bydlím tady,“ řekla. V jejím hlase Klára rozpoznala nesmírný smutek.

„Stýská se ti po tvém domě?“

„Po domě, Klárko?“ zavrtěla hlavou, až se jí pečlivě natočené vlasy zavlnily. „Mám ho ráda, ale je to jenom dům,“ řekla potichu. „Tam přece nenecháváme svoje srdce. Srdce zůstává u lidí, které jsme milovali…“ Zrak se jí opět zakalil vzpomínkami. „I přesto, že jsme je zradili a opustili… Pevné kořeny se zpřetrhaly…“ v očích se jí zaleskly slzy. „Tak moc to bolelo…“

„Tím už se netrap, babičko,“ snažila se ji Klára uklidnit. Neměla ponětí, o čem babička mluví. „Teď jsi tady s námi a nic špatného se ti nestane. Na dům dám pozor.“

Vtom ji Marta prudce chytila za zápěstí.

„Je to moje vina!“ stiskla pevně víčka, jako by chtěla uniknout nějaké hrozivé skutečnosti. Její hlas přešel do šepotu. „Všechno mělo být jinak!“

„O čem to mluvíš, babi?“ odvážila se Klára zeptat.

„Staly se hrozné věci,“ Marta zavrtěla nešťastně hlavou. „Dala jsem slib, a nesmím o nich mluvit. Nikdy!“

Marta se natolik rozrušila, že už jenom lehce otevírala ústa, z nichž nevycházel žádný zvuk. Snad by si přála Kláře ještě něco sdělit, hlava jí už ale nedovolila uvolnit žádná další slova.

Klára podepřela Martě hlavu polštářem, lehce jí zesílila rádio a potichu opustila místnost, aby ji nechala odpočinout. Zlobila se na sebe, že babičku tak rozrušila. Pravdou však zůstávalo, že vlastně netušila čím.

„Babička se mi nějak nelíbí,“ svěřila se v kuchyni matce. „Chvílemi mluví dost zvláštně.“

Sylvie zvedla hlavu od počítače. Potom kývla.

„V jejím věku už na to má tak trochu právo,“ pronesla pomalu.

Klára se zatvářila nesouhlasně. „Nepřipadá mi, že by jí vynechával rozum. Zdálo se mi spíš… jako by ji něco tížilo.“

„Myslíš?“ nakrčila matka čelo za podlouhlými obroučkami brýlí.

„Asi se to stalo už dávno.“

„Nevím, Klárko, možné to je. Martino dětství a mládí, ještě před tím, než se vdala, je jeden velký otazník. Nikdy o něm nemluví. K tobě má ale velkou důvěru, třeba se ti se svými tajemstvími svěří.“

Klára se zamyšleně posadila. Nikdy vlastně o babiččině životě nepřemýšlela.

„Jenom opatrně, Kláro,“ zvedla matka oči. „Doktor nám důrazně nařídil, abychom se ji snažili nerozrušovat. Mohlo by to mít špatný dopad na její srdce.“

Cestou domů Klára zavolala sklenáři, aby se zastavil opravit rozbité okno ve spodní koupelně. Doma si uvařila kávu a posadila se na babiččino sofa. Odřený a vybledlý potah by zasloužil přečalounit, dřevo na bocích zbrousit a znovu natřít a mohl by to být překrásný kousek nábytku. Klářina bílá pohovka stála hned vedle, ale příliš se sem nehodila. Klára netušila, co s ní teď bude dělat.

„Kláro!“

Hlas přicházel z chodby napravo. „Jsi už doma?“

„Jsem v obýváku,“ zavolala. Dočista na Viktora zapomněla.

Vřítil se do dveří spojujících jeho chodbu s obývákem. Tentokrát měl modré tričko a koženou bundu. Slušelo mu to stejně jako minule, to musela Klára uznat. Nicméně ji stále zaměstnával rozchod s Tomášem, takže o jiných mužích odmítala přemýšlet.

„Tady máš,“ položil před ni na stolek měsíční nájem a pozorně se kolem sebe rozhlédl. „Proč tu vlastně máš dvě sedačky?“

Klára mávla rukou. „Vybírala jsem ji já a tehdy, v bytě mého přítele, se mi moc líbila. Teď už mi tak pěkná nepřipadá,“ pokrčila rameny.

„Hm. Předpokládám, že přítel zůstal v tom bytě.“

Kláře se vůbec nechtěla její osobní situace probírat se spolužákem ze základky, a tak jenom přikývla.

„Jako první by se mohly strhnout tapety a vymalovat,“ navrhl Viktor.

„Vymalovat?“

„Jestli chceš místo toho znovu tapety, nakup je a já je přilepím.“

„Cože? Proč bys to dělal? Nájem jsi mi přece zaplatil.“

„Řekl jsem, že ti pomůžu. Už kvůli tvojí babičce, určitě by to ocenila. A pak taky… Mám teď docela dost volného času.“

Jeho nabídka nezněla až tak špatně.

„Co vůbec děláš?“

Viktor se pustil do bližšího zkoumání stěn.

„IT. Částečně ve firmě, částečně z domu.“

„Pracuješ s počítačem?“

„Jo, ale až tak mě to nebere. Můžu pracovat jen pár hodin denně, potom vyhledávám nějakou fyzickou činnost. Malování bude dobré. Možná to budu muset strhnout celé.“

Klára zavrtěla hlavou při představě neuvěřitelného nepořádku, nicméně ji to aspoň přiměje se k tak velkým změnám odhodlat.

„Kde pracuješ ty, zlato?“

„Teď zrovna nikde. Dáš si se mnou kávu?“

„Jasně. Rád.“

Klára se zvedla, dolila vodu do konvice a zapnula ji.

„Musela jsem odejít z práce, abych se mohla přestěhovat. Jiní se stěhují za prací, já se stěhuji za bydlením.“

„A za rodinou,“ dodal vědoucně.

„A za rodinou,“ vytáhla z police hrnek se zlatými pruhy a nasypala do něj lžičku hnědého prášku. „Mám tady nastoupit za tři týdny v jedné zahraniční společnosti, ale ještě se pořád rozhoduji. Jsem tlumočnice.“

„Vážně?“ zatvářil se uznale. „Jazyky mi nikdy nešly.“

„Kdyby ses narodil v jedné zemi, naučil se tamní řeč, a potom tě přestěhovali do jiné, taky bys měl k jazykům blízko.“

„No jo, vlastně,“ vzpomněl si. „Vždyť ty ses narodila v Americe!“

Klára pokývala hlavou. Voda v konvici začala vřít.

„V Kanadě, konkrétně. Jsem ale čistokrevná Češka, protože moji rodiče jsou Češi. Občas se divím, že se v tak velké zemi vůbec našli.“

„Co já vím, v šedesátých letech uteklo na západ hodně lidí. Vzdělaní, bohatí nebo jenom zkrátka odvážní.“

„Nebo také ti, kterým nic jiného nezbývalo,“ doplnila Klára.

„Tvoji rodiče nejspíš patřili do jedné z těch kategorií…“

Klára zalila kávu horkou vodou a postavila ji na stůl před Viktora.

„Musím tě trochu opravit,“ uvolněně se zabořila do křesla. „Moji rodiče za to odpovědnost nenesou. To jejich rodiče. O opuštění země a rodiny rozhodli babička s dědou. Tátovi bylo sedm, když s babičkou a dědou odjížděli z Československa.“

„Zajímavé,“ vydechl Viktor uznale. „Jednou bys mi o tom měla povyprávět.“

„Nedělej si velké naděje, Viktore, zase tak moc si toho nepamatuji. Po revoluci jsme se vrátili do Prahy. Bylo mi pět let,“ otočila hlavu. „Co ty? Jsi svobodný? Bezdětný?“ Viktor se krátce napil a položil hrnek na stůl. „Svobodný ano. V tom druhém úplnou jistotu mít nemůžu, ale zatím se nikdo nepřihlásil,“ zazubil se.

„Přítelkyně?“

„Spíš ne,“ pokrčil neurčitě rameny. „Dali jsme si pauzu, což je vlastně jen krycí název pro rozchod.“

„To mě mrzí,“ neodpustila si Klára. Dokázala jeho pocity pochopit, nejspíš měli s Viktorem v současné době podobné problémy.

„Jak dlouho jsi tady u Marty bydlel?“ Připadala si, že ho vyslýchá, ale on s tím zjevně neměl žádný problém.

„Asi půl roku, než v zimě…,“ pohlédl na ni poněkud zkroušeně, „…vždyť víš.“

Klára zamrkala očima. „Žil jsi tady, když moji babičku postihl infarkt? Táta říkal, že jí nějaký mladý kluk zavolal záchranku. Tos udělal ty?“

Viktor zavrtěl hlavou. „Bydlel jsem v zadním bytě, ale když se to stalo, pracoval jsem zrovna v kanceláři.“

„Kdo se o ni tedy postaral?“

Viktor se krátce napil. „Shodou okolností jsem tehdy vzal k sobě, samozřejmě s Martiným souhlasem, ještě jednoho svého kolegu. Jen na přechodnou dobu, než si obstará vlastní byt. Naštěstí Michal pracoval dopoledne z domu, takže jí mohl zavolat pomoc.“

„To jsem ráda,“ hlesla Klára. „Měla bych mu asi poděkovat.“

Viktor mávl rukou.

„Tvůj táta mu už poděkoval za celou rodinu, řekl bych. Od té doby s Michalem občas zajdou do tenisového klubu.“

„Možná se mi o něm táta mezi řečí zmínil.“

„To by teda měl. Michal je velký hrdina!“ Viktor dopil kávu a donesl hrnek do dřezu. „Budeš teda chtít ty tapety?“

„Nevím, ještě si to rozmyslím.“

Kývl. „Tu ošklivou bílou sedačku prodám na internetu, jestli chceš.“

Klára vyběhla z domu a na chodníku málem vrazila do starší, moderně oblečené paní. Měla krátké melírované vlasy a velkou kabelku přes rameno.

„Já… omlouvám se,“ zadrmolila Klára.

„Nic se nestalo,“ odvětila dáma a už chtěla pokračovat v cestě.

„Vy jdete od Marty?“ uvědomila si pak vzápětí.

„Ano. Je to moje babička.“

„No ovšem,“ usmála se paní. „Ty musíš být Klárka, je to tak?“

Klára nepatrně kývla hlavou.

Paní s kabelkou se pousmála. „Často o tobě mluvila. Totiž, bydlím tady vedle, a tak se s Martou známe. Jak se jí vede?“

„Žije u mých rodičů. Máme trochu obavu o její zdraví, ale pečuje o ni celá rodina, tak se snad cítí dobře.“

„Jmenuji se Klímová,“ představila se sousedka. „Hrozně mě to tehdy vzalo, myslím to s tím jejím infarktem. Pořád byla tak živá a vitální.“

„Ano, já vím,“ kývala Klára. „Jsem opravdu ráda, že se stihla včas dostat do nemocnice.“

„To máš pravdu, Klárko,“ souhlasila Klímová. „Ještě, že jí ten pohotový mladík zavolal pomoc.“

Klára si dovedla představit, že se tehdy muselo jednat o vteřiny a že včasné přivolání záchranky babičce nejspíš zachránilo život.

„Tak ji, děvenko, moc pozdravujte,“ žádala.

„Děkuji, určitě vyřídím.“

Klára pokračovala do obchodu. Po setkání s paní Klímovou se jí nezvykle zlepšila nálada. Uvědomila si totiž, že tady vlastně není naprostým cizincem. Že už zná Viktora a že ji znají i někteří lidé v jejím nejbližším okolí. Právě proto, že je Martina vnučka.

Klára trávila dny uklízením. Místnost po místnosti zbavovala prachu a pavučin, větrala, prala záclony a potahy, leštila nábytek. Postupně ji napadalo, že by tahle polička chtěla zkrátit, ta komoda přetřít, u skříně opravit dveře nebo nechat zbrousit a nalakovat staré zašedlé parkety.

Jelikož v červenci slunce vytrvale svítilo, táhlo ji to i na zahradu, kam se vcházelo zadními dveřmi okolo schodiště v hale. Tak zarostlou ji nikdy neviděla. Větve starých keřů se nakláněly k zemi a dusily novější výsadbu, stromy obrůstaly břečťanem a tráva by se dala sekat kosou. Jezírko, k němuž Klára dřív vždycky tak ráda chodila, mělo zelenou barvu a málem ho v té džungli nemohla najít. Altánek stál na svém místě, ale i ten by si zasluhoval zevrubnou renovaci.

Kousek po kousku se seznamovala s novým prostředím. Nebylo pro ni samozřejmě úplně nové, ale nově na něj pohlížela, protože právě ona teď měla babiččin dům i zahradu na starosti.

V garáži našla starou sekačku. Pokusila se do nádržky nalít benzín a sekačku zapnout. Chytla se, zvuk motoru se však zdál Kláře nezdravě pomalý.

„Podívám se na ni,“ zavolal na Kláru Viktor. Ze svého okna měl také výhled do zahrady. „Asi ji radši vypni. Motor bude možná potřebovat trochu vyčistit.“

Zatímco zajížděla se sekačkou na terasu, objevil se Viktor vedle ní.

„Nikdy jsem se o zahradničení nezajímal,“ řekl a zvednul ruce, jako by se protahoval. „Teď bych měl ale vážně velkou chuť ořezat tamten pichlavý keř.“

„Opravdu?“ podívala se Klára na bujnou zeleň, která Viktorovi zasahovala téměř do okna.

Zasmála se a podala mu do ruky zahradnické nůžky.

„Můžeš to zkusit.“

Viktor její výzvu samozřejmě přijal.

Pak až do večera zůstali na zahradě, oba s nůžkami v rukou, vtipkovali a povídali si o vyložených hloupostech. Kláru překvapilo, jak moc si s Viktorem rozumí. Nechtěla si to přiznat, ale líbil se jí. S každým jeho pohledem a slovem v ní vzrůstal pocit, že mají v životě mnoho společného.

Vyhazovat z babiččina domu jakékoli věci Kláře úplně nepříslušelo. Viktor proto navrhl, aby je zkusila dočasně přestěhovat na půdu.

K návštěvě této místnosti se Klára odhodlávala několik dní. Pokaždé dala raději přednost jiným povinnostem, protože práce měla v domě pořád dost. Vůči půdě totiž pociťovala určitý ostych. Jako dítě tam měla zakázaný přístup. Údajně se nedalo spolehnout na podlahové trámy, a mohla se tudíž propadnout. Nikdy tomu úplně nevěřila, na půdu se ale obávala chodit.

Podobné pocity ji přepadaly ještě i teď, když vstupovala do tmavého prostoru osvětleného dvěma úzkými střešními okny. Než udělala první krok, pozorně se rozhlédla.

Předpokládala, že bude muset nejdřív přetřídit a uspořádat spoustu starých zaprášených zbytečností, aby se sem potom krabice s babiččinými šálky, soškami a obrázky vešly. Půda se však zdála vcelku uklizená. Po stranách se nacházely police a skříně, a cokoli do nich kdo dal, pečlivě vše srovnal.

Klára se tady necítila nijak příjemně. Svým příchodem narušovala tajemství uschovaná do dlouhých mlčenlivých let. Tajemství náležející jiným lidem. Každý předmět, lampa, kniha, kočárek, byl pozůstatkem většího příběhu a pro někoho v tomto domě musel mít velký význam. Půda se tak stala archivem starých příběhů, kde kdysi vzácné věci upadly do zapomnění.

Nejistě našlapovala po vrzajících prknech, aby si mohla o půdě vytvořit lepší obrázek. Blízko dveří objevila několik skříněk a bedýnek s papíry a listinami.

Nalezla tam otcovy sešity ze základní školy i složky jeho výkresů, jelikož malování se svého času dost věnoval. Také tu byly uschovány různé brožury a svazky časopisů z dob, kdy země procházela jistými temnými časy. Ty časy připadaly její rodině natolik neslučitelné s důstojným životem, že se rozhodla rodnou zemi opustit. Snad právě to mohla její babička myslet kořeny, které byly zpřetrhány. Neměla jednoduchý život.

I přes zvláštní smíšené pocity Kláru půda podivně fascinovala, a proto se po rychlém obědě nahoru zase vrátila.

Odpoledne trávil Viktor ve firmě, takže nikam nepospíchala. Za několik dní společného soužití si na Viktorův úsměv i poctivou práci zvykla natolik, že když tady dnes chyběl, připadala si skoro osamělá. Stali se z nich přátelé a, i když ho ještě příliš neznala, pomáhal jí, aniž to sám vnímal, překonat její těžké životní období.

Prozkoumala dvě skříně se starým oblečením a představovala si osoby, které je nosily, a události, k nimž se hodily. Zajímaly ji rovněž knihy, většinou psané v angličtině. Byly dovezené či poslané z Ameriky.

V zadní části půdy, přímo pod střešním oknem, Klára málem zakopla. Podlaha se s ní zhoupla. V mžiku jí prolétlo hlavou varování, že se může propadnout dolů.

To se naštěstí nestalo, nicméně podlaha se bezpečně opravdu nejevila.

Stačil jediný pohled, aby odhalila, co v tomto místě neladí. Část prken překrývala jiná prkna a svažovala se zároveň pod další. Vypadalo to, zadívala se pozorněji, jako rozbité padací dveře.

V tom okamžiku ji podlaha začala zajímat. V podřepu přejela dlaní po uvolněné desce a chytila ji za okraj. Musela napnout síly, než se jí desku podařilo zvednout.

Nahlédla dovnitř, schody dolů ale nenalezla. Až potom si uvědomila, že by také neměly kam vést, když se v tomto místě pod půdou nachází ložnice s běžným stropem.

Jednalo se však o mělký výklenek zbudovaný pod podlahou. Okamžitě přitáhl celou její pozornost.

Uvnitř otvoru totiž ležel vybledlý červený kufr.

Klára si tak nějak nebyla jistá, jestli by ho měla vytáhnout na světlo a otevřít. Cosi jí našeptávalo, že toto zavazadlo neleží ukryté v podlaze půdy jen tak náhodou. Někdo musel mít zásadní důvod ho tady uschovat a zakrýt ho pevně přitlučenými fošnami. Pokud by staré hřebíky nepovolily a náhodou tento otvor neodhalily, ležel by tu kufr utajený možná ještě mnoho let. Hlavou jí prolétla varovná myšlenka, že by ho měla raději znovu přikrýt prkny a ty možná ještě přibít hřebíky zpátky na místo. Zvědavost ovšem převládla.

Opatrně zaprášený kufřík vytáhla. Marta už sem přece stěží půjde bydlet zpátky. Možná, že se bude její dům časem prodávat, a proč by měli cizí lidé nakukovat do minulosti současných majitelů. Klára se tak utvrdila v domněnce, že bude nejlepší, když se do kufru podívá nejprve ona sama.

Nicméně ani jeden ze dvou zašlých zámků otevřít nešel. Klíček samozřejmě chyběl.

Přistavila si kufr ke schodům dolů a pokračovala v úklidu půdy.

Viktor se večer vrátil pozdě a také celý druhý den strávil v práci.

Klára čistila koupelny. Kachlíčky měly zastaralý vzor a na vaně se místy zachytila rez, ale díky babiččině pečlivosti zůstaly obě koupelny až na usazený prach čisté a funkční.

Odpoledne zašla Klára na kávu s kamarádkou ze střední. Když se vrátila, našla předsíň zaplněnou zatím neotevřenými kbelíky s barvou.

„Ahoj, zlato,“ křikl na ni Viktor. Potom jí přišel naproti, ruce si otíral do utěrky.

„Ahoj,“ nakoukla pod víko jedné z nádob. „Hezká barva.“

„Ta, co sis vybrala ve vzorníku. Nejdřív bych vymaloval zadní pokoje tady v přízemí.“

„To by šlo,“ souhlasila Klára a následovala ho do kuchyně.

„Jak ses měla? Skoro dva dny jsem tě neviděl.“ Svalila se na babiččinu sedačku a opatrně si po úmorném dni rozhýbávala krk.

„Pracovně. Co ty?“

„Taky. Moje firma získala další zakázky, takže všichni teď máme víc úkolů.“

„Kolik vás tam pracuje?“

„Čtyři na počítači, dva jednatelé.“

„Zajímavé.“

„Ani ne. Koupil jsem nějaké sýry, nemáš hlad?“

„Hm, jo, možná si dám.“ Viktor se otočil ke svému bytu.

„Viktore,“ zavolala ještě, „mohl by ses podívat na ten kufr u zdi za sedačkou? Našla jsem ho na půdě a nejde otevřít. Neuměl bys s tím něco udělat?“

Viktor vzal kufr do rukou a chvíli se pokoušel zámky otevřít. Potom zavrtěl hlavou.

„Vypadá to, že už má leccos za sebou,“ konstatoval.

„Tyhle staré zámky ale dost vydrží. V garáži mívala tvoje babička nějaké nářadí, potom tam zajdu.“

Druhý den se Viktor hned od časného rána pustil do malování zadních pokojů. Naštěstí tam nebyly tapety a ani tolik nábytku, který by byl potřeba stěhovat nebo zakrývat. V menším pokoji, když sem chodívali s rodiči za babičkou na návštěvu, mívala Klára pokojíček. Téměř se od těch dob nezměnil. Stolek se dvěma židličkami, skříň a dubová komoda.

Klára se uprostřed pokoje probírala babiččinými knihami, nyní vyskládanými ve stůžcích na zemi. Každou z nich vzala do ruky, zjistila, jestli není někde poškozená a opatrně z ní setřela prach. Potom ji uložila na příslušnou hromadu podle toho, jestli byla kniha psaná v českém nebo anglickém jazyce.

„Vypadá to, že jste si s Martou blízké,“ poznamenal Viktor.

Klára zvedla hlavu a přejela pohledem jindy upraveného spolubydlícího, dnes však ve špinavých džínech a natrženém tričku. Papírovou čepicí měl patrně v úmyslu přivést svoji vizáž profesionálního malíře pokojů k dokonalosti.

„Ano, jistě,“ přitakala. „Rodiče mojí mámy zemřeli ještě před šedesátým osmým při nehodě vlaku, a tak jsem měla vždycky jenom jednu babičku a jednoho dědu. Děda Štěpán zemřel před šesti lety.“

„Já jsem jako kluk taky trávil u babiček dost času, ale postupně… znáš to. Člověk vyroste a má jiné starosti.“

„Chodila jsem sem vždycky hrozně ráda. Babička bývala skvělá. Taková živá a aktivní,“ položila si Klára knihu na klín. „S ní se toho pořád tolik dělo! Jako by nechtěla promarnit ani jediný kousíček života.“

„Tak to by se mi taky líbilo.“ Viktor ustal v práci a poslouchal.

„Hodně četla a pořád se zajímala o něco nového,“ vyprávěla Klára. „Taky pletla, šila a výborně vařila. Mezitím s dědou nebo i s námi podnikala výlety, navštěvovala hrady, chodila po horách, jezdila na kole…“ Klára měla v babičce Martě svůj životní vzor. Každý by přece chtěl žít jako ona.

Martiny současné starosti ji ale přiměly zvážnět. Takovou Martu, obestřenou trápením a obavami, vlastně nikdy dřív nepoznala.

„Kdo navrhl ten byt vzadu?“ zeptal se Viktor, znovu plně zaměstnaný prací.

„Jo, to taky Marta,“ odpověděla. „Když jsem chodila na střední a potom na vysokou, pořád jsem jezdila do ciziny na stáže a studijní pobyty. Celá rodina mě v tom dost podporovala. Taky se pak stávalo, že i za mnou do Prahy občas nějací studenti nebo kamarádi přijeli. Tak Martu napadlo, že by se mohla zadní nevyužívaná dílna a část zbytečně velké garáže přebudovat na malý pokojík s kuchyní, koupelnou a vlastním vchodem.“

Viktor se zasmál.

„Tvoje babča měla dobré nápady.“

„Jo, to měla.“

Klára se zvedla a všechny knihy na podlaze přikryla igelitovou plachtou. Práce jí šla pomalu, proto se k ní hodlala vrátit později.

„Půjdu připravit něco k jídlu.“

Rozhlédla se. Pořád jí tady tak nějak něco chybělo.

„Nevíš, Viktore, kde jsou obrazy?“

„Jaké obrazy?“

„Co si pamatuji, visely tady dva velké obrazy od Antonína Procházky. Velká rodinná vzácnost. A tady stála vysoká, sto let stará váza,“ ukázala pod okno. „Už tu nic z toho není.“

„Nevím, zlato,“ odhrnul si Viktor předloktím vlasy z čela. Uvízla mu na něm béžová šmouha. Potom si namočil váleček do barvy. „Nechodil jsem k Martě do bytu zase tak často, abych si takové věci všiml. Možná bys to našla na půdě.“

Klára pokrčila rameny, na půdě si žádného z těch předmětů nevšimla. Pohledem přejela zakrytý nábytek a podlahu a vrátila se do kuchyně. Chtěla se Viktorovi odvděčit dobrou večeří.

Vyndala z ledničky maso a položila ho na prkénko. Už dlouho nevařila. V Olomouci se ona i Tomáš stravovali v práci a o víkendech chodili většinou do restaurace.

Nakrájela maso a zeleninu, všechno vtěsnala do pekáče a posypala kořením. Podlila směs trochou vody a pekáč vložila do rozpálené trouby.

Za necelou hodinu vešel do jídelny Viktor, po práci vysprchovaný a učesaný. Dvě bedýnky s nářadím, které nesl v rukou, pocházely z garáže, ze stále ještě solidně vybavené dílny po dědečkovi.

Usedl na židli a před sebe si kromě beden položil i červený kufr z půdy.

Obklopen spoustou klíčů, nožů a šroubováků bojoval se zámky kufru dobrých dvacet minut.

„Jak jsem říkal, nechtějí povolit,“ zavrtěl hlavou. Klára si opláchla ruce ve dřezu.

„Takže jediná možnost, jak se dostat dovnitř, je zničit celý kufr?“

„Dej mi ještě chvilku,“ zdvihl prst. „Trochu se tady zaučím, a potom se ze mě možná stane profesionální lupič.“

Vůně masa se už linula po kuchyni, když cvakl první zámek a za malou chvilku i druhý. Klára přesně nevěděla, jak se to Viktorovi podařilo, ale kariéra lupiče by pro něj nemusela být špatnou volbou.

„Tak se pojď na ten svůj poklad podívat!“ křikl rozpustile. Držel víko kufru zavřené, aby zvýšil Klářinu zvědavost.

Klára přistoupila ke stolu a pomalu, skoro se zatajeným dechem, víko odklopila. Oběma jim padl zrak na šedou krabičku položenou na barevné látce.

„To je foťák?“ napadlo Kláru, přestože model vypadal dost starobyle. Vzala krabičku do rukou.

„Jasně. Nejspíš ze šedesátých let. To už je skoro starožitnost.“

Klára fotoaparátem chvíli otáčela, ale zřejmě nebyla schopna docenit jeho hodnotu.

„Nech si ho, jestli chceš. Podle mě teda žádnou hodnotu nemá.“

„Možná se pleteš,“ upozornil. „Nejlepší starožitnosti jsou ty, které se desítky let válejí někde v prachu.“

„Potom jich máš k dispozici celou půdu.“ Zazvonil mu mobil.

„Promiň, něco pracovního,“ Viktor se na chvíli vzdálil. Klára si přisedla ke kufru blíž.

Barevná látka byly ve skutečnosti krásné dámské šaty se vzorkem vlčích máků. Podle střihu Klára usuzovala, že mohou pocházet z padesátých nebo šedesátých let, a kdyby byla trochu víc romanticky založená, možná by je mohla i nosit.

Teď je složila a položila na stůl.

Ve Viktorově rozhovoru zaslechla něco o zítřku, takže pochopila, že se znovu vypraví za pracovními povinnostmi.

Zrak jí přejel po malé knížce v koženém obalu. Jednalo se o poezii Jaroslava Seiferta.

„Přijdu za chvilku,“ zavolal na ni Viktor a vzápětí bouchly vchodové dveře.

Klára přemýšlela, komu z rodiny mohla knížka patřit, kdo ji uložil do kufru a zamkl.

Zalistovala zažloutlými stránkami a v rukou jí uvízla obálka, roky ukrytá mezi nimi.

Byla adresovaná Martě Malé, její babičce, do tohoto domu. Datum nemohla zprvu přečíst.

Automaticky naklonila obálku blíž ke světlu.

27. dubna 1968, četla potichu a přemýšlela. V roce 1968 její rodina opustila zemi. Pisatel měl štěstí, že tu Martu ještě zastihl.

Připadala si nepatřičně, že prohlíží babiččinu soukromou poštu, ale zvědavost jí nedovolila dopis jen tak odložit.

Rozložila tenký list a několikrát očima prolétla krátký text.

Marto!

Vím, co jsi zač a čeho ses dopustila! Doufala jsi, že svůj strašlivý skutek utajíš, ale zmýlila ses! Možná jsem jediný, kdo o tvém hrůzném zločinu ví, ale postarám se o to, aby pravda vyšla najevo! Neujdeš trestu a skončíš ve vězení, protože si to zasloužíš!

Kláře zpráva vůbec nedávala smysl. Znovu si prohlédla obálku. Žádná zpáteční adresa. Dopis byl odesílán z Prahy.

Co to je? Obracela list i obálku a snažila se nalézt odpověď na podivné a bezpochyby tíživé obvinění. Samozřejmě se týkalo její babičky. Jakýkoliv omyl v adresátovi se dal rychle vyloučit.

Klára se naklonila ke kufru, ale kromě úzkých nůžek a starých dámských sandálů s utrženým páskem v něm nic dalšího neobjevila.

Nemohla se ubránit přesvědčení, že se její babička pravděpodobně dopustila vážného zločinu. Proč ten dopis rovnou nevyhodila? Zametla by přece všechny stopy…

Jaké stopy? Klára se narovnala a sama sebe napomenula. Neměla tušení o žádném zlém činu, jaký by kdy mohl být spojován s osobou její milé a milující babičky. Třeba se jednalo jen o žert.

Padla na ni únava. Zastrčila dopis do kapsy a jako v mrákotách šla dovařit večeři.

Během práce se jí hromadila hlava různými neuvěřitelnými scénáři, co se kdy a kde mohlo přihodit a do čeho mohla být babička zapletená, ale ničemu z toho ani trochu nevěřila.

Viktorův příchod jí pomohl urovnat myšlenky nazpět. Vešel do obývacího pokoje vnitřní chodbou, která spojovala jeho zadní byt se zbytkem domu. Klára původně předpokládala, že spojovací dveře zamkne, ale Viktor se zde tak zabydlel a tolik jí pomáhal, že k tomu zatím neměla důvod.

„Večeře bude za chvíli. Dáš si nejdřív kávu?“

Viktor přejel pohledem obsah kufru rozložený na stole a potom chytl do ruky fotoaparát, aby si ho lépe prohlédl.

„Víš, že je v něm ještě film?“

„Opravdu?“ snažila se Klára předstírat zvědavost.

„Počkej, zkusím tě vyfotit.“

Klára neměla fotografování ráda, ale ještě než k němu došlo, zjistil Viktor na aparátu poruchu.

„Aha, takže je rozbitý.“

„Dáš si tu kávu?“

Kláru probudilo zvonění telefonu. Do noci uklízela spodní pokoje po malování, a teď ještě rozhodně neměla v úmyslu vstávat.