Vlastimil Vondruška 

Královražda na Křivoklátě 

Hříšní lidé Království českého 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0133-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-0134-0 (mobi)

Mé ženě Aleně 

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA 

Do Prahy Oldřich z Chlumu toho roku nespěchal, i když vraždy, které se udály na Bezdězu během zimního sněmu severočeské šlechty, vzbudily zájem celého královského dvora.

Věděl však, že v Praze vše ochotně vylíčí, určitě nejednou a mnohomluvně, boleslavský sudí Hanuš z Hruštice. U vyšetřování byl a spolupodepsal protokol, jímž byl Marek z Vartemberka zbaven obvinění z mordu urozeného souseda.

Dopadlo to tedy dobře, přesto byla celá věc Oldřichovi z Chlumu nepříjemná hned dvakrát. Marek byl jeho švagrem, už proto musel jednat obezřetně, aby ho severočeská šlechta nemohla nařknout, že příbuzným nadržuje. Navíc to nebylo poprvé, kdy tahal Vartemberky z nesnází. Byli příliš mocní a jejich sousedé neustále vymýšleli úskoky, jak jejich vliv oslabit.

Ovšem to, co následovalo, bylo Oldřichovi z Chlumu ještě nepříjemnější, nicméně jinak jednat nemohl. Bylo mu už šestačtyřicet let a musel myslet na to, jak zabezpečí svou rodinu. Každého si jednou povolá ten nejspravedlivější soudce k sobě. Toho se nebál, jeho svědomí bylo čisté, vždycky se choval jako dobrý křesťan, spravedlivý soudce a věrný služebník svého krále. Jenže kráčet ke spáse nestačilo. Jeho povinností bylo zabezpečit ženu a děti, až je navždycky opustí. Král Přemysl mu byl nakloněn, ale jen proto, že ho potřeboval. Jakmile ho potřebovat nebude, svěří Bezděz do správy někomu jinému. A co pak?

Proto s manželkou po ostré hádce přiměli jejího bratra Marka z Vartemberka, aby Ludmile konečně doplatil dědictví po otci Markvartovi. Nebylo to jednání příjemné, ale nakonec vše dobře dopadlo. Marek samozřejmě hotové peníze neměl, a tak jim místo nich postoupil tvrz Zbynsko i s několika vesnicemi, ovšem museli mu ještě doplatit. Na to padlo vše, co si během života našetřili. Ale vyplatilo se to. Jejich malé panství nebylo špatné a na skromnou obživu rodiny by v případě nutnosti stačilo, zjevně však potřebovalo lepší péči.

Oldřich z Chlumu získal Zbynsko těsně poté, co dokázal nevinu svého švagra Marka. Proto si musel od severočeských velmožů vyslechnout nejednu jízlivou poznámku. Jindy byl na slovo úplatek a protekce alergický, protože v životě od nikoho nic nevzal. Nicméně tentokrát výpady mlčky přecházel. Hádky stejně k ničemu nevedly a dobře věděl, že se záhy objeví jiné starosti a rytíři se začnou zabývat něčím jiným. A nemýlil se. Římský král Rudolf Habsburský zvyšoval svůj nátlak na českého krále a šlechta pozorně vyčkávala, jak to dopadne a co by z toho mohla získat pro sebe.

Teprve když Oldřich z Chlumu urovnal všechny spory v kraji, mohl se věnovat vlastním záležitostem. Jako správce dosadil do Zbynska svého chráněnce Vencela. Ale ještě předtím mu uspořádal svatbu s Raškou, která dosud sloužila Ludmilině švagrové Dobromile. Ostatně, byl jí vděčný, neboť to ona přiměla svého manžela Marka z Vartemberka, aby dluh vůči rodině vyrovnal.

Zbývala už jen maličkost. Vlastnictví Zbynska musel Oldřichovi z Chlumu a jeho rodině potvrdit český král Přemysl. Proto se koncem jara vydal se svými pomocníky panošem Otou a velitelem Divišem do Prahy. Bylo příjemné počasí a na stráních kolem města už rozkvetly stromy. Sem přicházelo jaro vždycky dříve než do chladného lesnatého kraje pod Bezdězem.

Ubytoval se jako obvykle v zájezdním hostinci U Zlatého kola poblíž brány svatého Ambrože. Majitel šenku Leopold nedávno zemřel a podnik vedl jeho nejstarší syn. Byl to mladík stejně úslužný a chytrý jako jeho otec. Byl jen podstatně hubenější a méně hovorný. Tenhle nedostatek ale nahradila jeho žena Štefka.

Oldřich z Chlumu poslal na Pražský hrad panoše Otu se žádostí, aby ho český král přijal ke slyšení. Další list byl určen pro nejvyššího komořího. V něm Oldřich z Chlumu žádal o zápis Zbynska jako vlastnictví své rodiny. Předpokládal, že půjde jen o formalitu. Od krále obdrží příslušnou listinu a poví mu, co je v kraji nového. Možná se setká i s královnou Kunhutou, která byla vždycky zvědavá na podrobnosti, pokud uzavřel zajímavý případ. Hned pak se rychle vrátí domů. Jenže se velice zmýlil.

Když čekal v šenku U Zlatého kola už třetí den a nic se nedělo, vydal se na královský dvůr sám. Tam se dozvěděl, že český král ráno odjel, protože se situace v rakouských zemích nevyvíjí příznivě a je třeba myslet na obranu před Habsburkem. Oldřich z Chlumu věděl, že to je sice pravda, ale určitě ne celá.

Přemysl válčil neustále, jednou táhl do Pruska, pak do Bavor, vzápětí se musel bránit uherskému výpadu, obratem vytáhl do Korutan a mezitím se zastavil u Rýna. Ale nikdy přitom nezapomínal na své povinnosti doma. K těm patřila péče o zájmy jeho nejvěrnějších služebníků. A tím rozhodně Oldřich z Chlumu navzdory několika drobným neshodám byl. O jeho prosbě král jistě věděl, ale odtáhl a nenechal mu žádný vzkaz. To rozhodně muselo mít nějaký důvod.

„Jsi zklamaný, pane královský prokurátore?“ zeptal se spíše lhostejně než s účastí nejvyšší zemský komoří Jindřich z Dubé. S ohledem na jeho rodový erb se nic jiného než tiché uspokojení nad jeho zklamáním čekat nedalo. Nicméně ještě dodal: „Možná má ale pro tebe dobrou zprávu naše paní. Vznešená královna Kunhuta mi nařídila, že s tebou chce dneska hovořit. Následuj mě.“

Prošli klenutou chodbou a po zadním točitém schodišti pokračovali do soukromých komnat české královny. Kromě dvorních dam a nejvyšších zemských úředníků tuhle část paláce mnoho urozených mužů nenavštívilo. Oldřich z Chlumu byl čestnou výjimkou, protože si s krásnou uherskou princeznou rozuměl od té chvíle, kdy se v Praze objevila. Několikrát jí pomohl, a to dokonce i proti zájmům jejího manžela. Proto k němu měla zvláštní vztah. Brala ho skoro za přítele, což se samozřejmě stalo předmětem jízlivých poznámek Ludmily z Vartemberka, neboť něco takového se na dvoře neutajilo. Říkávala, že jí sice lichotí, pokud má manžel tak přáno, ale i ona je žena a nemá srdce tak široké, aby současně nežárlila.

Jenže čas neúprosně běžel a Kunhuta překročila třicítku. Ne že by stále nebyla krásná, ale přece jen to byla zralá žena, která měla za sebou už tři porody. Co ovšem bylo hlavní, dala zemi dědice, kralevice Václava. Dívčí pel zmizel, Kunhuta dospěla, chovala se vyrovnaněji a její pohledy na muže byly mnohem zdrženlivější.

Alespoň tak to Oldřich z Chlumu vysvětloval své ženě, i když věděl, že v soukromí často tuhle masku odloží. Dvakrát mu dokonce dovolila políbit ji na tvář. Byla to odměna za to, co pro ni dělal, ale Oldřich z Chlumu byl příliš zkušený, aby tyhle projevy přízně bral vážně. Navíc Ludmilu z Vartemberka miloval snad ještě více, než když se o ni ucházel, protože to byla skvělá manželka. Rozuměla mu, vyznala se v jeho práci a dala mu syna a dceru. Co víc mohl muž chtít?

Jindřich z Dubé ho požádal, aby před dveřmi chvíli počkal, a šel ho ohlásit do královnina fraucimoru. Chvilku to trvalo, ale pak vyšel ven a s ním čtyři mladinké dvorní dámy. To znamenalo, že rozhovor s českou královnou bude důvěrný. Oldřich z Chlumu rychle uvažoval, o co může jít. O jeho tvrz rozhodně ne, na tom nebylo nic tajného a důvěrného. Mohlo to znamenat jediné, Kunhuta se zase dostala do potíží. Povzdechl si, na ramenou si upravil plášť, věděl, jak si podobných detailů všímá, a pak rázně vkročil.

„Vítej, letos sis dal na čas! Ale hned mám lepší náladu, když tě mám u sebe, protože jsi jeden z mála skutečných rytířů na našem dvoře,“ řekla radostně. To ho jen utvrdilo v obavách, že musí být velice opatrný.

„Má paní, i pro mne je tenhle krásný den ještě krásnější, pokud ti mohu sloužit,“ řekl dvorně a přijal místo v křesle u nízkého stolku. Na její pokyn nalil oběma ze džbánu rudé uherské víno. Sám si ho zředil vodou, ale Kunhuta to odmítla.

„Jsi ovšem příliš zkušený a bystrý, takže nebudu rozmarně žvatlat a půjdeme k věci,“ pokračovala věcně. I když se její tvář stále usmívala, zpřísněla. Na okamžik našpulila rty a přemýšlela.

Oldřich z Chlumu upil a čekal. Nenápadně se rozhlédl kolem sebe. Naposledy tu byl loni a od té doby se mnoho změnilo. Na stěně visela nová tapiserie, podle jemnosti tkaniny francouzská. Zobrazovala zahradu s ptáky, jednorožcem a anděly. Tohle spojení mu připadlo velice zvláštní, ale věděl, že česká královna si potrpí na výstřední módu. Pod tapiserií stál stříbrný stolek a na něm byla nádherná skleněná miska z Orientu. Po jejím obvodu byl arabský nápis. Podobný byl na skleněné číši, kterou nedávno daroval bagdádský chalífa jejímu manželovi králi Přemyslovi.

„Jak dlouho se už známe,“ řekla nečekaně a neskrývala sentiment. Kunhuta byla královnou nevyzpytatelnou, jako když vedle sebe dáte oheň a vodu nebo anděla a ďábla. „Byl jsi v doprovodu, který mne přivezl z Uher sem do Prahy. Tady nám s Přemyslem vložili na hlavu královskou korunu. Spočítal sis někdy, jak je to dávno?“

„Jistě, na podzim to bude patnáct let.“

„Proč nemůžeš jen říci, že to je patnáct let? Proč musíš být vždycky tak úzkostlivě přesný?“

„Protože jsem kromě jiného vyšetřovatel a soudce.“

„A mě bys také soudil?“ zeptala se koketně.

„Mám-li být úzkostlivě přesný, pak ti odpovím, má paní. Pokud by ses dopustila něčeho špatného, pak bych nemohl mlčet. Záleží ovšem na okolnostech. Co se stalo tentokrát?“ Kunhuta se rozmarně rozesmála. „Tentokrát jsem tě, navzdory tvé pověstné logice, dostala. Ne, nic špatného jsem neprovedla, naopak, hodlám konat jen věci dobré. Ovšem i tak potřebuji tvou pomoc. Všimla jsem si, že sis prohlížel tu misku pod tapiserií. Můžeš ji mít. Vsadím se totiž, že nedokážeš přijít na to, co od tebe potřebuji.“

„To je ale vysoká cena, má paní.“

„Ale i ty musíš do hry něco cenného vsadit. Co bys mi nabídl?“

„Jsou otázky, na které neumí odpovědět ani nejlepší vyšetřovatel. Bohužel, jsou to většinou ty, které kladou hezké a rozmarné ženy, pokud si chtějí utahovat z mužů.“

„Takže ty se sázky bojíš?“

„To jsem neřekl. Dala jsi mi, myslím, dost indicií, abych pochopil, o co jde. Na co však má logika nestačí, je odhadnout, co bys chtěla, abych vsadil. Ty totiž věříš ve svou výhru a chceš cosi, co bys jinak nedostala.“

„Co třeba vsadit panoše Otu? Jedna má dvorní dáma by se za něj ráda provdala. Je zámožná a dlužím jí jistou službu.“

Oldřich z Chlumu stáhl obočí a přísně si českou královnu měřil. Vůbec nechápal, o co jí může jít. Jeho pomocníka Otu ze Zástřizlí měla ráda, neboť věděla, že je to skutečný muž, rytíř každým coulem, má smysl pro módu, umí se chovat dvorně a krásné ženy dobývá stejně snadno jako vavříny v turnajích. Ovšem má také řadu nectností, k nimž patří v první řadě neochota oženit se.

„Netvař se tak přísně, nesluší ti to,“ zasmála se, „Jen tě zkouším. Vím, že bys nikdy nevsadil svého přítele, ale nevěstu bych pro panoše Otu měla.“ I ona hovořila o Oldřichovu pomocníkovi jako o panoši, tenhle přívlastek se vžil, i když mu bylo už skoro čtyřicet let. „Nemusíš sázet nic. Nechci na tobě vydělávat, protože to uhodnout nemůžeš.“ Oldřich z Chlumu se znovu napil, pak si dlaní začal upravovat svou pěstěnou bradku, což mu pomáhalo se soustředit, a přemýšlel. Kunhuta by ho rozhodně takhle nezkoušela, pokud by šlo o něco bezvýznamného. Ale byla natolik bystrá, aby ho nenechala hádat, pokud by žádná fakta neznal. Pak by ta hra neměla smysl. Indicie by tedy po ruce měl mít. V hovoru se zmínila o tom, před kolika lety se poznali, ale také o tom, kdy proběhla královská korunovace. Ještě na okamžik uvažoval, ale všechno do sebe zapadalo.

„Naposledy, má paní, rozmysli si tu sázku. Skleněné misky je škoda, bude ti chybět,“ řekl otcovsky.

„Nějak moc si věříš,“ napomenula ho. Pohodlněji se uvelebila v křesle a dlouhým douškem dopila svou číši.

Oldřich z Chlumu jí nejdříve dolil a pak, jako by o nic nešlo, řekl: „Hodláš uspořádat velkou slavnost na počest svého manžela. I když v téhle zemi vládne Přemysl už skoro pětadvacet let, korunu mu na hlavu vložili až po svatbě s tebou, má paní. Patnácté výročí slavíte tedy na podzim oba. Jenže tvá poznámka, proč jsem tak úzkostlivý na fakta, svědčí o tom, že hodláš tu slavnost uspořádat dříve, předpokládám, že někdy během léta, možná hned na jeho začátku. Ten důvod je zřejmý. Na podzim nebude na oslavy čas, protože se bude pravděpodobně válčit s Habsburkem. A po mně chceš, abych na přípravy dohlédl. Normálně by to byla povinnost komořího, proto vyvozuji, že existuje cosi, co by mohlo oslavy zhatit. A já mám tomuhle nebezpečí zabránit. Je to tak?“

„Zatraceně, copak umíš číst myšlenky?“ vyhrkla zmateně. „Ano, chystám oslavu. Bude se konat na Křivoklátě a máš pravdu, že vše má na starosti komoří Jindřich z Dubé. Ovšem vyskytla se jistá potíž, o té vím jen já a Jan z Dražic.“

„Co s tím má společného pražský biskup?“ zavrčel rozmrzele. Věděl, že s nejvyššími církevními hodnostáři bývají vždycky potíže.

„Je nejlepším diplomatem mého královského chotě. Doslechne se při důvěrných jednáních o různých tajemstvích. Včera večer mne navštívil a radili jsme se dlouho do noci. Chtěla jsem tě na základě toho zavolat a uložit ti, abys jeho podezření prověřil. Ale je božím znamením, že jsi ten pravý, neboť jsi přišel sám. Bude to tedy jen na tobě.“

„Ale co, má paní?“

Kunhuta tentokrát nežertovala, nehovořila o sázce a nezkoušela jeho bystrost. S neskrývanou obavou v hlase přiznala: „Někdo hodlá zavraždit krále Přemysla. Dojít k tomu má tam, na Křivoklátě.“

„Nebylo by v tom případě lepší oslavy zrušit?“

„To samozřejmě nejde. Zastavit přípravy, to by se rozneslo a vyvolalo dohady. V první řadě o slabosti českého krále. To nejde! Je tu však ještě jeden důvod. Takhle jsme ve výhodě, protože o té hanebnosti víme a díky tobě můžeme zrádce odhalit. Je totiž logické, že to je někdo z řad české nebo rakouské šlechty, nechť zhyne! Pokud oslavu zrušíme, zrádce udeří jindy a jinde a nejspíše už nebudeme mít takové štěstí, abychom se o chystané zákeřnosti dozvěděli včas. Souhlasíš?“

„Tenhle argument je ovšem z úst našeho biskupa, mám pravdu?“

„Máš, ale jak jsi zase přišel na tohle?“

„Je to přece na první pohled zřejmé. Biskupova úvaha předpokládá, že zrádce pochází z řad šlechty. Ale co když je to prelát? Jako by příslušník církve nemohl být zločincem. A já mám být podle něj tím, kdo zrádce odhalí?“

„Kdo jiný? Víc ti ale poví náš ctihodný biskup, ať je ti po chuti, či není. Jednak o tom ví více než já, a pak, zdi královského paláce mají uši, jak se tu oprávněně říká. Je to smutné, ale je to tak. O tvém úkolu nesmí nikdo vědět. Komořímu oznámím, že máš se svými pomocníky na starosti přípravu turnaje, a proto jedeš na Křivoklát.“

„Nebylo by lepší rozhlédnout se nejprve tady, na královském dvoře? Kdy má slavnost začít?“

„Už za dva týdny. Nepochybuji, že tam už zrádce je. Nebo ještě lépe, má tam své lidi. To, co chystají, potřebuje pečlivou přípravu a čas. Proto nařizuji, abys odjel na Křivoklát. Nemusíš tam zůstávat pořád. Můžeš občas zajet sem do Prahy.“

„Jak poroučíš, má královno.“

„Počkej, kam jdeš? Ještě ta miska. Je tvoje.“

„Zatím si ji, pokud dovolíš, nechám tady. Vezmu si ji, až vše objasním a zločinec bude potrestán.“

„To jsi celý ty. Budu se za tebe modlit.“

„Modlitby bych přenechal našemu biskupovi. Možná to zní neuctivě, ale musíme se řídit v první řadě rozumem. Času je zoufale málo. Pokud chceš našemu králi pomoci, dívej se spíše než k nebi kolem sebe. Každičkou i zdánlivě bezvýznamnou věc, která nezapadá do běžného dvorského života a řečí, které se tu vedou, si zapamatuj. Může to být důležité.“

„Takže mám být tvou pomocnicí?“

Oldřich z Chlumu na sobě nedal drobný úlek znát, neboť dobře věděl, jaké komplikace mu přinášelo, pokud mu pomáhala Ludmila z Vartemberka. A s královnou by to bylo ještě obtížnější. S hranou lehkostí ji proto odmítl: „To by se přece nehodilo. Jsem tvůj služebník a tak to i zůstane, má paní.“

„Přesto se pokusím ti pomoci.“

„Mám však ještě jednu věc. Kvůli téhle prosbě jsem vlastně na hrad dneska přišel. Chci potvrdit vlastnictví panství, které jsem řádně koupil od svého švagra.“

„Hodně se o tom tady na královském dvoře mluvilo, ale náš král na tom neshledal nic špatného. I já věřím ve tvou chytrost, a tak snad nemusím podotýkat, že pokyn k zápisu do zemských desek je pravomoc českého krále, ne má. Ale slibuji, pokud se osvědčíš, jako by ta věc byla už vyřízena.“

II. KAPITOLA 

Oldřich z Chlumu opustil královský palác beze spěchu. Potřeboval si srovnat myšlenky. Byl zvyklý vyšetřovat zločiny. Takové ty běžné, které se stávaly neustále. Někdo někoho zabil, aby z toho měl prospěch či aby se pomstil. Ale ještě nikdy se nezabýval zločinem, který se vlastně dosud nestal. Bylo to něco nového a to měl rád. Každá výzva ho lákala, pokud by ovšem nešlo o jeho panovníka.

Ta věc byla více než ožehavá, protože nebylo nic horšího než se dostat mezi mlýnské kameny boje o moc. Tam nerozhodovala spravedlnost a logika, ale jen to, kdo umí být bezohlednější, vychytralejší a krutější. Nedělal si iluze, že by jeho panovník byl lepší. Musel být vlkem mezi vlky, jinak by nikdy nezískal takovou moc, jakou Přemysl druhý zvaný Otakar měl.

Jenže na druhou stranu nešlo jen o povinnost. Panovníka bylo třeba chránit, protože reprezentoval zem, byl zárukou bezpečí a života lidí. I když mohl sám král jednat účelově a ne vždy zcela spravedlivě, byl symbolem pořádku ve své zemi. V případě urozených sice s jistými výhradami, ale pro ostatní lid bylo jeho slovo zákonem. Jen díky poslušnosti se dal udržovat pořádek a úcta k tomu, co lidé potřebovali ke klidnému životu. Zákony je neměly obtěžovat, ale pomáhat jim. A na vrcholu téhle pomyslné pyramidy stál král.

Oldřich z Chlumu věřil ve spravedlnost, kterou chápal jako něco mnohem posvátnějšího než jen bezmyšlenkovité naplňování dikce zákonů. Zákony psali lidé a to byly bytosti omylné a chybující, ale spravedlnost byl imperativ daný božím desaterem a lidským srdcem. Každý Oldřichův rozsudek musel být v souladu s jeho přesvědčením. Spravedlnost si nosil člověk ve svém svědomí, ne na pergamenu právních knih.

Jenže jak soudit, pokud se zločin nestal? Mohl trestat někoho jen proto, že možná nosí v hlavě černé myšlenky? Co když nic z toho nehodlá uskutečnit? Úkol, který dostal, se mu líbil stále méně. Měl rád výzvy, jenže tahle ho vedla po uzounké šíji nad hlubokou propastí. Nemohl však proti tomu dělat nic jiného než do kyselého jablka kousnout.

Zamířil k bráně v Bílé věži a pokračoval strmou cestou dolů k Vltavě, kde se nacházelo sídlo pražského biskupa. Před bránou do opevněného dvorce postávalo několik prelátů. Mezi nimi byl i hubený a věčně zasmušilý vyšehradský kanovník Jeroným. S Oldřichem z Chlumu se znal, neboť kdykoli musela kapitula při vyšetřování pomoci, býval ten úkol svěřen ke kanovníkově malé radosti jemu. Byl to prelát učený, ale líný. Byl ovšem nesmírně odpovědný, což byla při vyšetřování vlastnost velice užitečná, proto si ho Oldřich z Chlumu vážil.

Spolupráce s kanovníkem Jeronýmem ovšem vázla ve chvíli, kdy se v jeho blízkosti pohyboval panoš Ota, protože hubený prelát cítil odpovědnost za spásu duší svých bližních. Proto ho neustále napomínal, ale navzdory tomu se mezi ním a panošem Otou za léta, co se znali, vytvořil trochu nelogicky přátelský vztah.

„Věděl jsem, že se tu objevíš,“ pronesl tragickým hlasem kanovník Jeroným a ostatním prelátům se omluvil, že musí něco důležitého projednat. Oldřicha z Chlumu odvedl trochu stranou a pokračoval: „Jsem asi velký hříšník, a proto mne Bůh trestá.“

„To jako mnou?“

„Jistě. Jeho biskupská Milost totiž rozhodla, že ti mám být k ruce při tvém pátrání. I když vůbec netuším, čeho by se mělo týkat. Vím jen, že opustíme Prahu. Prozradíš mi, o co jde?“

„Ctihodný bratře, sám toho nevím o moc víc než ty. Právě proto jdu za Jeho biskupskou Milostí.“

„Tak to jdeš pozdě, bratře Oldřichu. Jan z Dražic už před hodnou chvílí i se svou družinou odjel. Má prý důležité jednání v Bavorsku. Snaží se zabránit válce, jak jistě tušíš.“

„Tak on odjel,“ opakoval spíše překvapeně než naštvaně Oldřich z Chlumu. Tušila to česká královna? Sama mu neřekla skoro nic, vše se měl dozvědět od Jana z Dražic. Podle ní on jediný znal podrobnosti chystaného zločinu. Jako by to byla od něj schválnost, že odcestoval. Nebo ještě spíše od české královny. Kunhuta to přece musela vědět, když s ním včera večer hovořila. Bylo nemyslitelné, že by to zatajil. Jednání v Bavorsku byl poslední pokus, jak zabránit válce, kterou by nejspíše český král prohrál.

„Co kdybychom spolu zašli do jeho kanceláře, bratře Jeronýme?“ navrhl Oldřich z Chlumu hubenému zamračenému kanovníkovi. „Možná mi Jeho biskupská Milost zanechala list s pokyny.“

„Jistě tam trefíš sám. Musím se vrátit do kapituly, na Vyšehrad to je pořádný kus cesty. A musím si pospíšit, abych nezmeškal oběd.“

„Jan z Dražic tě pověřil, abys mi pomáhal,“ upozornil ho pobaveně Oldřich z Chlumu. „Takže by bylo lepší, abys tu počkal, pokud se ti nechce vážit cestu po schodech do skriptoria. Zjistím v kanceláři, co a jak, a pak tě zvu ke Zlatému kolu na oběd. Tam se jistě vaří lépe než ve vaší kapitule. V klidu se poradíme. Navíc je dnes postní den, takže ve vašem refektáři se určitě stoly pod hojností pokrmů prohýbat nebudou.“

„Nemíním pochopitelně porušovat pravidla půstu, ale rád tvé pozvání přijmu. Ještě maličkost. Bude tam i panoš Ota?“

„Jistě. Vynikající příležitost, abys na něj dohlédl. Míra jeho hříchů roste.“

„I když cítím z tvých slov jízlivost, udělám pro spásu jeho duše, co se jen dá,“ slíbil důstojně zasmušilý kanovník a v jeho vyhublé tváři se objevil náznak úsměvu. Oldřich z Chlumu si byl jistý, že důvodem nebyla představa apoštolského konání, aby odvrátil panoše Otu od cesty k bráně pekelné, ale představa tamní kuchyně, která byla v pražských městech proslulá. Kanovníkovo prohlášení, že nehodlá porušovat zásady půstu, totiž nebral vážně. Znal ho. Navzdory své hubené postavě dokázal Jeroným spořádat víc než leckterý obtloustlý jedlík.

Skriptorium diecézní kanceláře se nacházelo pár kroků od vrat mohutného opevnění starobylého biskupského dvorce. Tam vládl jáhen Martin.

„Ano, urozený pane královský prokurátore, mám tady pro vás list od Jeho biskupské Milosti,“ potvrdil uctivě, ale trochu upjatě. Oldřich z Chlumu nepatřil k přátelům biskupského dvora. Chvíli se štrachal na stole, který byl doslova zavalený listinami, až našel příslušný svitek pečlivě ovinutý červenou šňůrkou a zapečetěný. Kysele ještě dodal: „Mám zdůraznit, že je to list důvěrný! Sám nevím, co v něm je.“

„Takže tys ho nepsal? Je tedy přímo od Jeho biskupské Milosti?“

„Nepochybně.“

„A kdy ho tu pro mne nechal?“

„Někdy včera. Nevím přesně. Vidíš sám, co tu mám práce.“

„Tak děkuji a buď s Bohem!“

„I ty, pane královský prokurátore.“

Bratr Jeroným se zatím venku znovu pustil do debaty s preláty. Stáli pár kroků od vltavského nábřeží. Příjemně hřálo slunce a kamenné dláždění ohlazené věkem se lesklo jako zrcadlo. Od řeky sem doléhalo tiché šplouchání vln, údery vesel a hlasy rybářů.

„Bratře Oldřichu, tohle si poslechni,“ křikl na něj hubený kanovník.

Oldřich z Chlumu zamířil k hloučku v tmavých hábitech. Na biskupském dvoře si potrpěli na důstojné oblečení. Proto se nejvyšší preláti dali poznat na první pohled. Městští faráři si s něčím takovým těžkou hlavu nedělali. Ti chodívali obvykle oblečení v měšťanském šatu, stejně jako jejich farníci.

„Dneska v noci nedaleko odtud zavraždili rakovnického děkana Božetěcha,“ vykládal biskupův správce. „Taková hanebnost, vztáhnout ruku na syna církve!“

„Bůh toho hanebníka jistě potrestá,“ mírnil jeho zlost Oldřich z Chlumu. Tohle říkával tehdy, pokud nechtěl mít s tou věcí nic společného. On sám věřil spíše ve spravedlnost lidskou, protože ta trestala rychleji než boží. Byla viditelnější, a proto si prostí lidé dávali pozor, aby neporušovali královské zákony. S řadou církevních nařízení si však těžkou hlavu nedělali, možná právě proto, že trest měl přijít až někdy v daleké budoucnosti. Aby byla spravedlnost spravedlivá, musely soudy jednat rychle a zločinec musel být potrestán hned. Jinak celá věc ztrácela výchovný smysl.

„To jistě potrestá,“ potvrdil důstojně správce. „Jeho biskupská Milost mi před odjezdem uložila, aby diecézní kancelář vyšetřila ten zločin co nejpečlivěji. Už jsem požádal malostranského rychtáře Matýska, aby zjistil, co se dá. Leč víš, urozený bratře, jak bystří jsou obecní služebníci. A Matýsek je… nu, prostě Matýsek.“

„Jak já ho znám, je to muž pečlivý a nedá se uplatit. Což se bohužel o některých jiných rychtářích říci nedá.“

„Máš jistě pravdu, malostranský rychtář není tak špatný. Přesto se obávám, že na tento případ nestačí. Bratr Jeroným mi prozradil, že mu Jeho biskupská Milost uložila, aby ti pomohl s jistým vyšetřováním. Napadlo nás, že byste nám pomohli, samozřejmě ve volném čase. Božetěch byl navíc Jeronýmův dávný přítel. Pokud budeš mít s tím pátráním nějaké výdaje, neponese je královská pokladnice, ale rádi ti je uhradíme. A šetřit nebudeme, protože zabili služebníka božího!“

„Pořád lepší, aby ses toho ujal ty, urozený pane, než abychom museli jednat na základě kanonického práva. V tom případě by hrozil Praze interdikt do doby, dokud nebude zločinec potrestán!“ upozornil suše mladý muž s úlisným výrazem v očích. Oldřich z Chlumu věděl, že to je nový biskupův kancléř. Jmenoval se Severin a přišel sem na doporučení papežského dvora.

Bylo to jako spiknutí, protože dobře odmítnout nemohl. Jenže byl s ohledem na přání české královny v časové tísni, a proto nemohl ani nic slíbit. Vrhl rozmrzelý pohled na kanovníka Jeronýma, ale ten se díval kamsi na řeku, jako by je příliš neposlouchal. Bylo to příliš okaté a Oldřich z Chlumu nepochyboval, že v tom má prsty on. Pokud však byla pravda, že rakovnický děkan byl jeho přítelem, chápal ho. Ale mohlo v tom být i něco jiného.

Znal kanovníkovu lenost a nedalo se vyloučit, že se mu prostě nechce opustit Prahu. Tohle byla jistě vítaná možnost, aby se nemusel trmácet jinam, protože pátrání po vrahovi rakovnického děkana se muselo začít tady, na Malém Městě pražském. Pokud by však bylo Oldřichovo podezření v tomhle ohledu pravdivé, pak by Jeroným musel vědět, že je královna Kunhuta chce poslat na Křivoklát.

To mělo být podle jejích slov tajemství, o kterém nevěděl nikdo, jen pražský biskup. Jenže ten to nejspíše pověděl kanovníku Jeronýmovi, když ho pověřoval, aby s pátráním pomohl. Popadla ho zlost, jaký úkol to vlastně dostal. Pokud se o chystaném zločinu začne mluvit, vrazi změní svůj plán a na českého krále opravdu zaútočí jindy a jinak. A veškeré snažení přijde vniveč.

Zatvářil se však pokorně, jak se ostatně od věřícího čekalo, a kancléřovi potvrdil, že se pokusí všechny své schopnosti využít k tomu, aby pachatele hanebného a ve své podstatě kacířského zločinu co nejrychleji odhalil. I když samozřejmě, přesně jak pan kancléř řekl, bude moci pátrat jen ve chvílích, kdy nebude zaměstnán záležitostí, kterou ho pověřila česká královna. Na okamžik zaváhal, ale pak si řekl, že za zkoušku to stojí. Proto zvedl pergamen s pečetí Jana z Dražic a dodal: „A ostatně, jde o záležitost, na které má výsostný zájem i Jeho biskupská Milost.“

Podle udivených pohledů shromážděných prelátů pochopil, že o té věci nevědí vůbec nic. Alespoň že tak. Nicméně nemínil Jeronýmovi prominout, že ho zatáhl do jiného případu, jehož vyšetřování mohlo být zdlouhavé a nudné. Proč by někdo na Malém Městě pražském zabíjel rakovnického děkana? Buď ho vrah oloupil, nebo si ho s někým spletl. V takovém případě se obvykle jednalo o zločin, který neměl logiku, a proto se vrah hledal špatně. Jeho odhalení bylo mnohdy spíše dílem náhody než svědomitého pátrání. Navíc bude mít za zády biskupovy služebníky a ti ho budou zbožnými řečmi neustále zdržovat. A nejméně desetkrát denně uslyší výtku, kdy už konečně zločince dopadne.

Církev uměla být trpělivá, pokud šlo o záležitosti víry, ale pokud šlo o její bezpečí a majetek, jednala ukvapeně a někdy skoro až hystericky. Copak bylo myslitelné, aby si někdo dovolil na ni vztáhnout ruku, vždyť zastupovala Boha na zemi. Tak to alespoň vyhlásil před sedmdesáti lety čtvrtý koncil, který se konal v římském Lateránu. Církev si od té doby osobovala nejen zvláštní práva a ohledy, ale i úctu, jako by Bohem byla ona sama. To byl také důvod, proč vůči ní nebyl Oldřich z Chlumu tak pokorný, jak by se slušelo. On totiž věřil v Boha a jeho dobrotu, ale nikoli v dobrotu lidí, kteří se Bohem oháněli.

„Pokud jsi dostal od našeho milostivého biskupa nějaké příkazy, jistě je splníš,“ řekl upjatě kancléř a pichlavýma očima si Oldřicha z Chlumu měřil. „To ale nic nemění na faktu, že někdo vztáhl ruku na služebníka božího! Očekávám, že mi brzy podáš zprávu, jak jsi uspěl. Žehnám tvému dílu!“ Pak se otočil a s ostatními preláty se vydal k bráně dvorce.

Sotva byli z doslechu, řekl Oldřich z Chlumu kanovníku Jeronýmovi: „Za takovou pomoc ti tedy pěkně děkuju!“

„Byl to úradek boží, ne můj,“ opáčil hubený kanovník důstojně. Pak ale změnil tón a prosebně dodal: „Pomoz najít vraha mého přítele. Znám tě a vím, co si asi myslíš, ale já se domnívám, že jeho smrt není náhoda. Nebyl bohatý, co by mu mohli ukrást, aby se jim vyplatilo ho zabít? Přiznám se, že vím o plánu jet na Křivoklát. Dovoluji si upozornit, že odtud je Rakovník, co by kamenem dohodil. A kromě toho, Božetěch byl jako děkan současně křivoklátským kaplanem. Nemám tvé zkušenosti, ale cosi mi říká, že to není náhoda.“

„Nejspíše opravdu není,“ přikývl Oldřich z Chlumu. Nerad dělal ukvapené závěry, ale jistou logiku tomu podezření upřít nemohl. Na druhou stranu se ve svém životě už setkal s tak neuvěřitelnými náhodami, že by byla chyba upnout se na jedinou hypotézu. A tady šlo o hodně. Možná o život panovníka! Na kratinký okamžik se zamyslel a pak se zeptal: „Jak byl Božetěch zabit?“

„Sám nevím. Ještě jsem se nestihl zeptat a tady na diecézi nevědí nic.“

„Jsi ochotný obědvat dnes o něco později než obvykle? Zajdeme za malostranským rychtářem a vyptáme se na podrobnosti.“

„Právě jsem to chtěl navrhnout.“

Z téhle odpovědi Oldřich z Chlumu pochopil, že zavražděný kněz byl opravdu dobrým přítelem kanovníka Jeronýma.

Od Kamenného mostu se vydali prašnou cestou mezi roubenými chatrčemi k nedaleké Újezdské bráně. Opevnění Malé Strany nebylo zdaleka tak mohutné jako na protějším břehu Vltavy, ale i tak vzbuzovalo respekt. Na hradbách se nešetřilo, protože tady žili zámožní němečtí kupci a královští dvořané. Stálo tu i pár šlechtických paláců. Rychta se nacházela hned za bránou v ulici, která směřovala na rynek. Slunce stálo na nebi přímo nad jejich hlavami a pálilo, jako by bylo léto. Stín žádný, protože stromy kolem řeky byly vykáceny už dávno a cestu k Újezdské bráně lemovaly jen přízemní domy.

„Pověz mi něco o Božetěchovi,“ požádal Oldřich z Chlumu vyšehradského kanovníka.

„Není vlastně co. Byl to svědomitý kněz, trochu nudný, ale nesmírně hodný. Majetek žádný neměl, co kdy dostal, rozdal chudým. Já sám mu jednou půjčil, aby měl na almužny,“ vykládal trochu dojatě Jeroným. „I to svědčí, že nebyl důvod, aby ho někdo zabíjel. Nebo, lépe řečeno, pokud ho někdo zabil, pak je třeba příčinu hledat jinde než v jeho životě.“

„Nemůžeš vědět, zda neměl v Rakovníku nějaké nepřátele. Mohl si je udělat na Křivoklátě, stejně jako tady, na královském dvoře.“

„V přírodě existují jevy, které můžeš s jistotou předpovědět, aniž bys znal podrobnosti. Je-li jasná letní obloha, nečekej sněžení. Stejné je to s Božetěchem. Odvážím se proto tvrdit, že nepřátele neměl, a neumím si představit, jak by si někde nějaké udělal.“

„Celibát samozřejmě dodržoval.“

„Boží služebníci nejsou jako tvůj panoš Ota,“ ušklíbl se sarkasticky hubený kanovník. „Ne, žádný důvod nenajdeš, urozený pane.“

„Přesto ho někdo zabil. Takže důvod tu musí být.“

Došli k bráně a strážný, když mu řekli svá jména, je nijak nezdržoval a okamžitě je pustil dál. Ocitli se mezi patrovými domy s vysokými štíty a špičatými střechami. Bylo tu chladněji a také živěji než u řeky. Od rynku k nim doléhaly hlasy lidí a z nedaleké kovárny byly slyšet zvonivé údery kladiva do kovadliny.

III. KAPITOLA 

Rychtář Matýsek byl doma a právě vyslýchal mladíka, který musel pro opilost a výtržnosti strávit noc ve vězení. Šatlava nebyla v domě, ale krčila se na dvoře mezi stájemi a přístřeškem se senem. Ve stájích nestál dobytek, ale několik koní, z nichž čtyři byli neustále osedlaní, aby mohli městští ozbrojenci vyrazit bez zdržování, pokud bylo třeba někde před hradbami zasáhnout.

Rychtář Matýsek rozhodl, že mladík bude za trest dva týdny pomáhat s úklidem nepořádku, který se po zimě povaloval v příkopech před hradbami. Pak ho poslal s otcovským napomenutím domů, aby příště pil střídměji.

„Čekal jsem někoho z královského dvora,“ řekl na uvítanou. „Jsem rád, že tu věc převezmeš, pane královský prokurátore.“

„Proč bych ji měl přebírat?“ podivil se Oldřich z Chlumu. Obvykle se musel s městským právem handrkovat, aby si rychtář nechal do vyšetřování mluvit, ale Matýsek jednal naprosto opačně. Ta ochota byla samozřejmě podezřelá.

„Jde o preláta, takže se to týká spíše církve než města,“ vysvětloval klidně malostranský rychtář. „Jindy rád Jeho biskupské Milosti při udržování pořádku pomáhám, ale tentokrát to nepůjde. Smrt toho muže sahá zřejmě vysoko. Tak vysoko, že mi nepřísluší se tím zločinem zabývat.“

„Zatraceně, Matýsku, nemůžeš mluvit tak, aby bylo zřejmé, co chceš vlastně povědět?“ utrhl se na něj kanovník Jeroným a bez vyzvání se posadil do křesla v čele stolu. To sloužilo při úředních jednáních rychtářovi. A ještě upozornil, že venku je horko a slušelo by se hostům nabídnout trochu piva.

Rychtář neprotestoval, kanovníka znal a nemínil se s ním dohadovat. Křikl na služebnou, ať donese tři džbánky, a pak začal vysvětlovat, jak to celé myslel: „Rakovnického děkana zabili včera odpoledne před hradbami. Za denního světla a na cestě, po které chodívá spousta lidí. Už to samo o sobě je divné. Ale dál. Zabili ho mečem. Představte si to, mečem! Chápete jistě, že to neudělal nikdo z místních.“

„To ale ještě není důvod, aby se tou věcí zabývaly královské úřady. Meč mají dneska nejen rytíři, ale i mnozí měšťané. A dokonce i spousta lapků,“ namítl Oldřich z Chlumu. Pozorně poslouchal a už mu došlo, že tenhle zločin znamená další ztrátu času, protože vyšetřování bude nakonec stejně na něm. Rychle už v duchu plánoval, jak své pomocníky rozdělí, protože on sám musel odjet na Křivoklát. O tom nebylo pochyb.

„Znám své pravomoci, urozený pane královský prokurátore, ale také povinnosti. Podívej, tohle jsem u něj našel. Měl ji ukrytou pod hábitem. Nikomu jsem ji zatím neukázal,“ řekl a na stůl položil něco podlouhlého zabaleného v kusu špinavé látky. Když dal cípy od sebe, vylovil postarší dýku, kterou kdysi zdobil erb. Byl však pilníkem pečlivě odstraněný a k nepoznání. Mohla to být pětilistá růže, stejně jako zavinutá střela, zkřížené hrábě nebo možná i lvice.

„To ale není všechno,“ dodal skoro vítězoslavně. „Podívej se na čepel, urozený pane. Není jako u jiných zbraní. Vidíš ten žlábek uprostřed? K čemu by asi mohl sloužit?“ Oldřich z Chlumu pochopil, že to rychtář Matýsek také uhodl. I jemu to bylo zřejmé. Tohle byla jedna z nejzákeřnějších zbraní křesťanského světa. Do žlábku dýky se před jejím použitím vetřelo sádlo, v němž byl rozmíchaný jed. Pak stačilo pouhé škrábnutí a oběť nevyhnutelně zemřela.

„Jistě, italská otrávená dýka,“ potvrzoval vítězoslavně rychtář Matýsek, i když Oldřich z Chlumu neřekl nic. Nebylo také co říci. „Je tedy jasné, že se děkan Božetěch zapletl do něčeho ohavného. Otrávenou dýkou se nezabíjejí prostí lidé. Jsem rychtář a nejsem z urozeného rodu. Nemohu podle zemského zákona vyslýchat nejvýznamnější velmože tohoto království. Proto jsem rád, že se té věci ujmeš, pane královský prokurátore, ale s mou pomocí můžeš samozřejmě počítat.“

„Cos ještě zjistil?“ zeptal se Oldřich z Chlumu, ale k rychtářovu závěru se nevyjádřil. Dýku zvedl k očím a pozorně si ji prohlížel. I když se tvářil rozmrzele, ve skutečnosti ho ten případ zaujal. Ne, tohle už opravdu nebyla náhoda. Byla to stopa jako hrom.

„Pokud mi v biskupské kanceláři řekli pravdu, přijel Božetěch do Prahy včera kolem poledne. Ke slyšení ho přijal sám biskup Jan z Dražic. O co šlo, to mi samozřejmě neřekli a nejspíše to tam ani nevědí. Bylo to prý slyšení soukromé, mezi čtyřma očima. Božetěch se ubytoval ve dvorci v obydlí pro preláty a pak z dvorce odešel. Podle fortnýře, který vchod dvorce střeží, byl prý rozrušený a pospíchal. Nu a asi tak o hodinu později ho našli zamordovaného. Ležel za křovinami u cesty kousek od posledního mlýna na Strouze. Protože je tu mlýnských náhonů hodně, bratr Jeroným odpustí, mluvím o tom, kterému se podle upálené čarodějnice začalo říkat Čertova strouha.“

„Vím, kde to je,“ zabručel hubený kanovník. „Byl jsem u exekuce, není to tak dávno. Tohle pro křesťanskou řeč odporné pojmenování jsem však dosud neslyšel. Ale to je teď jedno. Kdo mého přítele našel?“

„Pastýř z toho mlýna. Hnal ovce domů a všiml si těla. Běžel do mlýna, mlynář osedlal koně a jel mi ten mord ohlásit. Než jsem tam dorazil, začalo se už šeřit. Mrtvým sice nehýbali, ale kolem bylo tolik lidí, že se žádné stopy najít nedaly. Co je ale zajímavé, vrah rakovnického děkana probodl zepředu. Jedna rána do břicha těsně pod hrudí. Ten nebožák mohl vykřiknout, ale spíše hned ztratil vědomí. V každém případě musel být mrtvý za pár minut. Víte, co to znamená?“

„Jistě, s vrahem se znal, proto se ho nebál a útok ho překvapil. Vrah to s mečem uměl a věděl přesně, kam má bodnout,“ opáčil suše Oldřich z Chlumu. „Vím, že svou práci ovládáš, ale jen pro jistotu se zeptám – opravdu se nenašel žádný svědek?“

„Přísahám, o žádném nevím. Zvědavců tam byla spousta, když se to rozkřiklo, lidé se seběhli z celého okolí, ale nikdo nic neviděl ani neslyšel. Nemohu ti nijak pomoci.“

„Mně? Stále je to mord, který se stal před hradbami Malého Města pražského, a proto za jeho vyšetřování odpovídáš ty. Navzdory všemu, cos tu řekl, téhle povinnosti se nezbavíš. Takže nikoli ty mně, ale já tobě budu pomáhat. A začnu radou zkušenějšího. Co nejrychleji zjisti, zda se včera na té cestě nepohyboval urozený muž či měšťan s mečem u pasu. Nejde jen o ty, kteří prošli Újezdskou bránou do města. Vrah určitě není hloupý a ví, že tam by si ho stráže všimly. Mohl zamířit k mostu a přejít Vltavu na staroměstský břeh, mohl se otočit a zmizet někam k Radotínu, stejně tak se mohl vydat oklikou kolem hradeb na Pražský hrad. Takže se svými biřici obejdeš všechny usedlosti od Petřína až ke kostelu na Zlíchově. Tentokrát nemáme čas, takže budeš pouštět na lidi hrůzu, aby nezdržovali a rychle řekli pravdu. To pro začátek stačí.“

„Podle způsobu, jakým mi tu radu dáváš, bych řekl, že mému úřadu nařizuješ.“

„Mohu tě v tom také nechat samotného, Matýsku! Je to tvůj případ. Nuže, stojíš o mé rady?“

Malostranský rychtář si truchlivě povzdechl a přikývl.

„Dobrá, odpoledne sem pošlu svého pomocníka. Neoficiálně se té věci mým jménem ujme.“

„Ovšem oslovovat mne bude uctivě, jak se sluší a patří. Jak jsi sám řekl, vyšetřování vedu já. Rychtář musí mít autoritu, jinak se pořádek chrání těžko.“