Petr Eidler 

Přerušený řetězec 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Petr Eidler, 2022 

Obálka © Ivana Dudková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0388-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-0389-4 (mobi)

Za věcnou inspiraci k této knize děkuji opět paní Zuzaně Fried Preissové. Za pomoc při jejím psaní děkuji své manželce Miroslavě, paní Marii Klementové a pánům Miloslavu Adamcovi a Harrymu Farkašovi, kteří mě laskavě upozornili na některé nesrovnalosti.

Námět vychází ze skutečného příběhu, postavy jsou však smyšlené a případná podobnost je čistě náhodná. 

Jakákoliv láska, která na něčem závisí, pomine s tím, na čem závisí. Ale ta láska, která na ničem nezávisí, nepomíjí nikdy.

Talmud, Pirkej avot 

1. ČÁST 

1 

Oskar Rosen přiletěl z Paříže do Prahy se společností Air France. Naštěstí i ve druhém roce celosvětové pandemie koronaviru stále fungovalo spojení mezi oběma hlavními městy, i když byl počet letů značně redukovaný. V dubnu také skočilo mnohaměsíční období nouzového stavu spojeného s opakujícími se lockdowny a dalšími omezeními a během května se poměry začaly pomalu rozvolňovat. Pokud jsme patřili mezi ty, kdo respektovali nařízení, respirátory jsme nadále nesundávali z obličejů. Vůbec se mi nezamlouvalo nosit tuhle novodobou masku na tváři, zvlášť když bylo teplo a musel jsem se venku pohybovat rychleji. Opatření i očkování jsem však bral jako nutnost.

Tehdy na letišti jsem Oskara Rosena viděl poprvé. Kdyby mi neprozradil, že mu je hodně přes sedmdesát, nikdy bych mu takový věk nehádal. Byl střední postavy, vlasy měl už sice sněhově bílé, avšak husté jako kartáč. Jeho rysy byly výrazné i přes roušku, jež mu zakrývala část tváře, měl zvlášť silný nos a husté obočí nad šibalsky vrásčitýma očima. Tak trochu mi připomínal Jeana-Paula Belmonda, možná se do něj i stylizoval svým účesem a lehkým úsměvem, byť si toho nemusel být vědom. Každopádně působil sympatickým a komunikativním dojmem.

Mnoho jsem toho o něm v tu chvíli nevěděl, ani čím se kdy zabýval, živil, natož jaké jsou jeho rodinné poměry. Podle toho, jak vypadal, mohl být čímkoli od herce, restauratéra, úředníka až po ředitele zavedené společnosti.

Měl na sobě kvalitní vlněný oblek, lehký dlouhý plášť, jehož zrovna do slunečného dne nebylo zapotřebí, ale Francouzi mají utkvělou představu, že letět do České republiky je jako cestovat někam do Moskvy, takže předpokládají citelně chladnější počasí, než jaké panuje u nich doma. To je sice pravda, Paříž je díky blízkosti Atlantiku a jeho Golfskému proudu o několik stupňů teplejší než Praha, zvlášť v zimě je tento rozdíl patrný, ale Rosenova opatrnost byla přece jen přehnaná. Usoudil jsem z toho, že u nás nikdy nebyl, což mi brzy, když jsem na toto téma přivedl řeč, potvrdil. Učinil tak s mírným ostychem, protože spousta jeho přátel naše hlavní město už v příznivějších dobách pro turistiku navštívila a dala mu skvělé reference. Jeho ostych měl ještě další důvod, který jsem si uvědomil až o několik hodin později. Rosen se totiž v Čechách narodil.

Před sebou tlačil letištní vozík, který byl nad očekávání plně naložený čtyřmi zavazadly. To jsem pochopil až v okamžiku, kdy mi došlo, že ta odhadem patnáctiletá dívka a sedmiletý chlapec, kteří šli po jeho boku, patří k němu. Že nepřiletí sám, to mi nikdo na židovské obci nesdělil, ale nakonec mi to mohlo být lhostejné.

Držel jsem cedulku se jménem M. Oskar Rosen, takže mě snadno identifikoval a zamířil i se svojí mladistvou suitou ke mně. Ulevilo se mi, že o mně ví.

„Bonjour, monsieur…“ Místo podání ruky mě objal a letmo políbil na tvář, jak mají Francouzi ve zvyku. Ani pandemie koronaviru tuto zdvořilost zatím nezlikvidovala, což jsem kvitoval s uspokojením. Jistě, jsou věci, kterých se člověk musel v této nenormální době vzdát, a většina tak učinila víceméně bez odporu, ale u některých zvyklostí, k nimž patří vrozená francouzská zdvořilost se vším objímáním a líbáním na tváře, byla změna chování pro mnohé nemyslitelná.

Představil jsem se panu Rosenovi a pak došlo i na jeho doprovod.

Chlapec mě popadl za pravici a legračně mi s ní zacloumal. Řekl jemným hláskem, že se jmenuje Filip a bude mu brzo sedm roků. Jeho sestru probíhající formality zjevně otravovaly. Zvědavě, ale s jistým despektem se rozhlížela po skoro prázdné letištní hale a zavřených stáncích s občerstvením. Podala mi ruku, a aniž mi pohlédla do očí, vycedila, že se jmenuje Dominika. Byla menší a soudě podle postavy sport rozhodně nepatřil k jejím koníčkům. Krk měla ozdobený tetováním a rty si docela zbytečně napatlala sytě fialovou barvou. Můžu s ní prý mluvit, pokud to bude nutné, anglicky. Dominičina netaktní poznámka se mě mohla dotknout, kdybych byl urážlivý. To jsem však nebyl. Jako soukromý detektiv jsem si přehnanou ješitnost a vztahovačnost nemohl dovolit. Pochopil jsem, jak to slečinka myslí. Moje francouzština skutečně stála na vratkých nohách, nosovky mi moc nešly, i když to by byl ten nejmenší problém. Od doby, kdy jsem se ji učil na základce a následně na jazykové škole, už přece jen uplynulo dost roků, kdy jsem tento jazyk vůbec neužíval. Nedělal jsem si přemrštěné iluze o svých konverzačních schopnostech, jen jsem doufal, že se mi brzy slovní zásoba obnoví. Věřil jsem však, že na běžnou domluvu to stačit bude, základy jsem míval celkem solidní.

„Taky se domluvím anglicky a německy,“ řekl Oskar Rosen a omluvně se usmál. „Nějak to půjde.“

„O tom není pochyb.“

„J’ai soif,1 dá se tu koupit cola, papi2?“ otázala se Dominika. Její řeč zněla velice melodicky a noblesně, i když výraz mladé slečny byl spíš nasupený a naštvaný, kam že ji to děda vytáhl. Jistě, Praha pro puberťačku nebyla tak zajímavá destinace, jako kdyby přistáli v Londýně nebo New Yorku. O tom, že přiletěli právě na toto letiště, jsem ovšem nerozhodl já.

„Zatím budeš muset vydržet,“ odpověděl jí zdvořile, ale nekompromisně.

Mladá dívka se ušklíbla, ale Oskar měl zřejmě takovou autoritu, že se neodvažovala protestovat.

Řekl jsem, že je tady všechny vítám, věřím, že se jim bude v Praze líbit a že dosáhnou toho, oč jim jde.

„Máte už kvůli coronaviru prázdniny?“ zeptal jsem se dětí, protože mě překvapilo, že přijely s Rosenem.

Filip mi vysvětlil, že školy jsou sice po krátké přestávce otevřené, ale rodiče dovolili, aby jeli s dědou do Prahy. Ostatně s sebou mají notebooky a budou se svými vyučujícími v kontaktu.

„Bien sûr,3“ podotkla blazeovaně Dominika.

Tehdy jsem nevěděl nic konkrétnějšího o tom, co Oskara Rosena přivedlo s vnučkou a vnukem do Čech. To, že jsem čekal na letišti Václava Havla na jejich přílet, měla na svědomí rebecin4 Judita Bergerová, která mi zavolala, jestli náhodou neumím trochu francouzsky, protože má přijet nějaký monsieur Rosen z Paříže. Sama o něm prý nikdy neslyšela, ale někdo z pražské židovské obce ho náhodou zná. No a tento Francouz potřebuje v Praze služby soukromého detektiva nebo někoho podobného, kdo mu pomůže se zjišťováním určitých záležitostí, týkajících se jak majetku, tak rodinných vztahů. Rebecin Bergerová si vzpomněla na mě, soukromého detektiva, kontaktovala mě, a protože jsem zrovna neřešil žádný náročnější případ, jednoduše řečeno jsem měl zase hluboko do kapsy, tak jsem na to kývl, i když by někdo mohl říct, že to je z mé strany opovážlivost, přímo chucpe5.

Zažertoval jsem, zda nejde opět o vraždu, což rebecin vyprovokovalo k výbuchu smíchu. Vždyť kdykoli se mi v minulosti ozvala, vždycky byl za tím nějaký mrtvý. Tentokrát však ne. A dokonce ani neví, jestli ten Oskar Rosen má s jejich vírou a komunitou cokoli společného.

Všechno však bylo, jak se záhy ukázalo, jinak.

2 

Mezitím uplynuly tři týdny, kdy jsem byl ve službách monsieur Oskara Rosena. Neviděl jsem se s ním každý den, jednou dokonce kamsi odcestoval z Prahy, aniž mi cokoliv řekl, jindy odjel s vnoučaty do Terezína, se vším se mi prostě nesvěřoval, nebyl důvod, jistě si něco nechával pro sebe. I tak jsme spolu strávili hodně času a dá se říct, že jsme se sblížili. Pomáhal jsem mu, jak jsem mohl, pronikali jsme společně do jeho minulosti a historie rodiny. Bylo to i pro mě vzrušující.

Poslední dny už s ním tady v Praze Filip s Dominikou nebyli, protože se vrátili za rodiči a školou do Paříže.

Byla středa posledního květnového týdne, chystal jsem se zrovna obědvat, když mi od Rosena přišla znepokojující esemeska.

Venez ici tout de suite. J’ai besoin de vous de toute urgen…

Chtěl po mně, abych za ním hned přijel, že mě urgentně potřebuje. Zřejmě tak spěchal, že poslední slovo urgence ani nedopsal, chyběla poslední dvě písmena. Přes to všechno, co Rosen v uplynulých týdnech prožil, jaké ohromující věci se dozvěděl, nakolik se mu v jeho věku ze dne na den obrátil svět vzhůru nohama, si stále zachovával klid a nadhled, máloco ho vyvedlo z míry. Možná to jen přede mnou úspěšně předstíral, ale v takovém případě by byl vynikající herec. Sice mě dobře platil, ovšem na francouzské poměry, kde tento typ soukromých služeb patří spíš k drahým, jsem ho nestál majlant. Zvlášť v porovnání s tím, co si účtovala kancelář Božoň a syn.

Jistě si byl toho vědomý. Kdykoli však po mně něco chtěl, vždy se zdvořile otázal, zda bych mu mohl být nápomocen, jako kdyby to nebyla moje povinnost, když už jsem se nechal najmout do jeho služeb. Nikdy na mě nenaléhal, nehonil mě, nerozkazoval mi. Proto mě urgentní tón jeho textovky znepokojil.

Nešlo o to, že bych váhal, zda mu přispěchat na pomoc, to bylo samozřejmé, ale nebyl jsem si jistý, kde se právě nachází. A on věděl, že já to nevím, takže mi z toho logicky vyplynulo, že tuto informaci nestačil, stejně jako poslední dokončené slovo, dopsat.

Opakovaně jsem vytočil jeho číslo, nechával ho prozvánět dobrou minutu, ale nikdo ho nevzal. To mi už bylo jasné, že nesmím ztrácet čas.

Mohl jsem pouze předpokládat, že Rosena ještě najdu v jeho apartmánu v Ungeltu, kde se ubytoval s dětmi hned po příletu do Prahy. Prý mu hotel doporučil známý z židovské obce. Hned jsem tam zatelefonoval a dozvěděl se, že pan Rosen se už před dvěma dny, kdy se jeho vnoučata vrátila do Paříže, z hotelu odhlásil a někam se odstěhoval, pravděpodobně se vrátil do Francie. Bylo zbytečné přesvědčovat recepční, že tomu tak není a že zůstal v Praze.

Dalším pravděpodobným místem, odkud mi mohl zprávu poslat a kde bych ho mohl najít, byla Libeň.

Ve Světově ulici stál dům, jehož ideální polovinu měl Oskar Rosen zdědit po zesnulé Vilemíně Pokorné, rozené Altschulové. I když jsem v něm zatím nebyl, znal jsem naštěstí z vícero jeho jednání adresu a věděl jsem, o který z domů v té nedlouhé slepé ulici jde. Usoudil jsem, že než se tam složitě prokličkovávat z Vršovic autem, bude rychlejší doběhnout na Strašnickou na metro a použít městskou hromadnou dopravu.

Jen jsem si místo ošuntělého trika na sebe hodil košili a vystřelil z bytu. Metrem jsem dojel na Želivského a přestoupil na tramvaj šestnáctku. Za necelých dvacet minut jsem vyběhl na Palmovce a za další tři minuty se celý zadýchaný zastavil ve Světově.

Pětipatrový dům patřil na počátku minulého století, kdy ho rodina Altschulových postavila, k výstavným a v ulici nejvyšším. Ulice se tehdy ještě jmenovala Kaplířova a byla kolmá na Zenklovu ulici, páteřní tepnu rozvíjející se městské části. Tehdy se jmenovala Primátorská. Dnes však už činžák nesl stopy času, kdy město, nový majitel po poválečném zestátnění, jak se eufemisticky nazývala krádež, neinvestovalo v letech takzvaného budování socialismu do jeho údržby nic. Zanedbávaná ovšem nebyla jen Světova ulice, ale celá Praha, potažmo republika.

Omítka domu byla dodnes oprýskaná, počmáraná graffiti, domovní dveře poškrábané a zámek poškozený, takže se nedaly zavřít na klíč. V tento okamžik jsem byl neznámému vandalovi vděčný, protože jsem se bez problému dostal dovnitř. Dokořán byla i vjezdová vrata. Zaprášeným průchodem jsem zahlédl na dvoře několik dělníků vykládajících materiál z přistavených dodávek. Podél zdi byly složené střešní tašky a pytle se zdící maltou. Rosen mě informoval, že se plánují práce na střeše, ale že by už začaly, o tom mi neřekl. Takže to právě vypuklo. Snad z toho chudák nedostal infarkt nebo astmatický záchvat ze všudypřítomného dusivého prachu. Věděl jsem, že některé byty jsou prázdné, protože Robert Ullman, Rosenův spolumajitel domu, začal nájemníky vystěhovávat pod záminkou plánované rekonstrukce domu. Předpokládal jsem, že v jednom z volných bytů najdu Oskara. Jenže v kterém? Měl jsem zlost, že mi to nikdy neřekl ani mě sem nevzal. Znova jsem zavolal na jeho číslo a stoupal po schodišti vzhůru. Až téměř nahoře jsem uslyšel zvuk telefonu a poznal jsem Oskarovu vyzváněcí melodii. Jako o závod jsem vyběhl do posledního patra. No jistě, nemohlo to být jinde, hovořil přece, že si chce udělat mezonetový byt. Na vizitce na dveřích nad zvonkem bylo na kousku papíru napsáno jeho jméno. Zazvonil jsem a ještě zabouchal. Mobil stále zevnitř opakoval melodii jakéhosi Aznavourova šansonu.

Pak jsem se ramenem opřel do dveří, trochu se vychýlily dovnitř, z čehož jsem usoudil, že nejsou zamčené, ale i tak nepovolily. Udělal jsem tři kroky dozadu, otočil se bokem, provedl výpad front kickem, a jako kdybych při nějakém zuřivém bojovém ataku kopl protivníka do hrudníku, vrazil jsem botou do dveří. Otevřely se a já málem spadl rovnou do předsíně.

Sám nevím proč, ale očekával jsem vybydlené zdevastované místnosti s vlhkými plesnivými zdmi a odpadky na podlahách, snad to způsobila zanedbanost průčelí domu, nepořádek dole v průjezdu, rozbité domovní dveře a vůbec pověst Libně jako nevábné periferní městské části, která však už neplatila, protože právě zde se o překot budovaly nové luxusní rezidenční a kancelářské komplexy.

V bytě to páchlo alkoholem a něčím odporně kyselým. Neměl jsem však čas se v bytě zevrubně rozhlížet. Prvořadé bylo najít Rosena. Marně jsem vykřikl jeho jméno. Vstoupil jsem do nejbližších pootevřených dveří. Byl tam stůl, dvě povalené židle, otevřená skříň, špinavá záclona. Na zemi ležela ve zvratcích prázdná láhev od rumu.

Oskara Rosena jsem však našel v koupelně stočeného do klubíčka pod napuštěným umyvadlem. Měl svlečené kalhoty ke kotníkům, jednu ruku na břiše, druhou na ústech. Ztichlý mobil ležel poblíž koše na prádlo překrytý tílkem. Vedle vany páchla další hromada čímsi rozmazaných zvratků. Předložka byla zašpiněná jakousi našedlou šmouhou. Klekl jsem si k němu a opatrně ho otočil na záda. Vlasy a rukávy zašpiněné košile měl mokré. Zdálo se mi, že slabě přerývaně dýchá, jistý jsem si tím nebyl. Tep byl slabý, pro mé necvičené prsty spíš nehmatný. Ústa měl pootevřená, rty namodralé, jazyk byl zapadlý. Hlavou mi projely zásady poskytování první pomoci při zástavě dechu. Nejdůležitější je uvolnit dýchací cesty. Zaklonil jsem mu hlavu a otevřel ústa. Udělalo se mi nevolno, ale přemohl jsem se. Snažil jsem se zhluboka dýchat. Začal jsem mu intenzivně masírovat hrudník a přiměl se mu vdechnout do úst vzduch. Tím jsem nemohl nic zkazit.

Během kratičké přestávky jsem zavolal na linku 155. Řekli mi, abych od postiženého neodcházel. Než přijela záchranka, pokračoval jsem v poskytování první pomoci, jak mě instruovali. Netušil jsem, nakolik je moje pomoc účinná. Rovněž jsem na svůj mobil bleskově pořídil několik fotografií; člověk nikdy neví, zda se mu nebudou hodit.

Pohled na Rosena byl strašný. Pomyslel jsem si, že pokud zemřel, těžko si představit nedůstojnější smrt. Dřív mi připomínal Belmonda, teď spíš zuboženého pařížského clocharda6. Honilo se mi hlavou, co se stalo. Byla to reakce na alkohol, který údajně nepil? Srdeční slabost? Nebo mu někdo do tohoto smrtelného stavu pomohl?

Záchranáři tu byli za deset minut. Čekal jsem je ve dveřích a rovnou jsem je zavedl do koupelny.

„Bezdomovec?“ zeptal se jeden ze saniťáků při pohledu na jeho poskvrněnou košili a zvratky.

„Ne,“ řekl jsem.

„Stejně je to hnus. Takhle končí spousta notorických násosků.“

Zeptal jsem se, jestli je mrtvý.

Pokrčil rameny a něco nesrozumitelně zamumlal. Chvíli mu masírovali hrudník, nakonec poskytli defibrilaci. Rosenovo tělo se v důsledku elektrického šoku zachvělo, jako kdyby na okamžik ožil. Neviděl jsem všechno, co s ním dělali, dokud neroztáhli nosítka a naložili ho.

Když Rosena vynášeli, první saniťák zakopl o povalenou lahev rumu a málem tělo upustili.

„Bude žít?“

„Těžko říct. Nesázel bych na něj. Víte, jak se jmenuje?“ Ten, který nedržel nosítka, si chtěl zapsat všechny potřebné údaje do notýsku.

„Oskar Rosen. Vlastně Altschul. Je to francouzský občan.“

„Do hajzlu, jak se teda jmenuje? Co vlastně víte? Jsou tu jeho doklady?“

Pokrčil jsem rameny, pas tu jistě někde ležel, ale přece ho teď nebudu hledat. Kdyby neměl doklady totožnosti, tak mu snad neposkytnou ani první pomoc?

„Napíšu si ještě kontakt na vás… Dejte pro sichr vědět policajtům, ať se tím nezdržujeme.“

To mi ani nemusel říkat.

Když snesli Rosena dolů, naložili ho do sanitky a s houkáním odjeli, postavil jsem povalené židle, otevřel okno a zavolal majoru Ondřeji Hackenschmiedovi z Prvního oddělení pražské kriminálky. Nebylo to standardní řešení, jak by se mělo v takovém případě postupovat, ale s Ondřejem jsem se léta znal a spojit se rovnou s ním mi přišlo nejefektivnější. V nejhorším mi vynadá.

Řekl jsem mu, kde jsem, co se stalo a že toho člověka znám.

„Udušení zvratky,“ řekl lhostejně. „Běžná záležitost, stává se to i v lepších rodinách. Chlast je svinstvo, když s ním neumíš zacházet.“

„Jenže tenhle chlap je zapřisáhlý abstinent.“

„Francouz a abstinent? Tohle tvrdí všichni alkoholici. Nalítl jsi mu.“

„Věř tomu, že nekecal, neměl důvod. Tohle vypadá na pokus o vraždu.“

„Vraždu? Když to říkáš,“ pronesl, ale nejspíš mi moc nevěřil. „Někoho tam pošlu. S ničím pro jistotu nehýbej. Nejlepší by bylo zavřít barák, aby nikdo nemohl ven.“ Řekl jsem mu, že tu možnost nemám, navíc průjezd je dokořán, protože ve vnitrobloku jsou dělníci a pořád se sem něco dováží. Hackenschmied zabručel, že tam bleskově pošle někoho z místního oddělení, které je poblíž. Pohyb osob musí okamžitě přestat, dokud policie neztotožní všechny, kteří se tu vyskytují, a nezajistí stopy.

„A zavolej doktora,“ dodal.

„Už ho odvezla sanitka.“

Nastalo ticho a pak něco hodně sprostého.

„To byl teda kvalt.“

„Jde o život, Ondro!“

„Tak já přijedu s výjezdovkou. Počkej.“

„Kam bych asi tak chodil…“

Trvalo půl hodiny, než přijeli. Mezitím jsem si prohlédl celý velký čtyřpokojový byt s vysokými stropy, parketami a špaletovými okny. Malba se na stropech tu a tam opravdu odlupovala, ale nebylo to vlhkostí, spíš stářím a kvalitou nátěru. V rozích se rozpínaly pavučiny a skvrny na stěnách žalovaly, kde kdysi stály skříně. Nábytku tu bylo poskrovnu, vše působilo dojmem, že se Oskar Rosen nebo ten, kdo tu byl před ním, tady teprve začali zabydlovat, takže tu bylo jen to nejnutnější. Rozkládací gauč sloužící jako postel, nepovlečená prošívaná deka, polštář, několik židlí, dva stoly. V kuchyni byla elektrická konvice, dva hrnce a několik skleniček.

Všechny tyto věci se leskly novotou, takže sem musely být přinesené v poslední době. V rohu kuchyně stála malá chladnička, v níž bylo několik načatých sýrů, drahý francouzský salám, cola a čerstvé mléko a ve skleněné neoznačené lahvi zbyteček něčeho, co vonělo jako silná slivovice.

Vedle gauče ležel Rosenův kufr, s nímž přiletěl do Prahy. V něm bylo pečlivě složené oblečení.

Dovedl jsem si představit, že kdyby majitel nainvestoval do bytu několik stovek tisíc, vytvořil by tu velmi příjemné a pohodlné bydlení. Však něco podobného měl Rosen v plánu.

Ničeho jsem se zbytečně nedotýkal.

První vstoupil do otevřeného bytu Hackenschmied a řízen jakýmsi instinktem hned zamířil do koupelny, kde ještě před půlhodinou ležel Rosen. Sklonil se k zvratkům, jako kdyby je očichával. Pak se podíval na rohožku, dotkl se opatrně prstem šedobílého prášku, očuchal ho, olízl a hned nato postupně zvedl své nohy a důkladně si prohlížel podrážky.

„Ukaž boty,“ vyzval mě. Nic nechápaje jsem si je sundal. Podrobil je stejně bedlivé prohlídce jako ty své.

„Taky skoro nic,“ zamumlal si pod nosem. „Nechám ale sejmout vzorky. Neboj, nenechám tě odejít naboso.“

Zeptal jsem se ho, oč mu jde. Myslí si snad, že ten bílý prášek je kokain?

Místo odpovědi chtěl vědět, kdo je ten člověk, kterého odtud odvezla záchranka.

„Jeden Francouz, pro kterýho dělám. Oskar Rosen, ale úplně jistý to není.“

„Panebože,“ obrátil oči v sloup. „To nám začíná dobře. Myslel jsem, že ho znáš, když ses tady úplnou náhodou ocitnul. Jeden by řekl, že se na tebe podobný náhody doslova lepí.“ To úplnou náhodou vyslovil značně pochybovačně.

„Je to můj klient. Jde o složitou historii.“

„Co dnes není složitá historie. Svět je čím dál komplikovanější, nemáš ten pocit? Přitom člověk prožívá tisíciletí pořád stejný stavy. Strach, radost, štěstí, nenávist, závist, touhu po moci. Nic se nezměnilo, jen je to míň přehledný.“

Mudrovat tímto způsobem jsem ho nezažil, moc mi to k němu ani nepasovalo. Ne že by se nikdy nezamýšlel nad obecnějšími pojmy, ale spíš si svoje úvahy nechával pro sebe, než aby se jimi oháněl na veřejnosti.

„Takhle jsem nikdy neuvažoval,“ zamumlal jsem, abych aspoň něco řekl.

Přiznal se, že on také ne.

„Nezapomněl jsi v tom výčtu ingrediencí na lásku?“ Hořce se usmál.

Hackenschmied už několik roků žil s mojí bývalkou, která k něm odešla i s naším synem. Po těch letech jsem se s tím už stačil vyrovnat. S klukem jsem se mohl normálně stýkat, takže jsem to nebral jako osobní tragédii, i když jsem měl Kateřinu a Honzu tehdy hodně rád. Bolelo mě i to, že mě opustila zrovna kvůli němu; znali se z kriminálky, kde dělala tiskovou mluvčí. Přebrat holku kamarádovi jsem prostě nepovažoval za korektní. Nevěděl jsem, a ani jsem vědět nechtěl, kdo byl iniciátorem jejich vztahu. Hackenschmiedovi se vždycky líbily hezké ženy, možná Kateřině něco naznačil a ona se toho chytla. Asi takové lichotky ode mě už dlouho neslyšela. Taky ho mohla vyprovokovat sama. Mohlo to začít flirtem, který skončil tak, že sbalila svých pět švestek, syna a přestěhovala se k němu. Takové věci se prostě stávají, jen mě žralo, že se to muselo přihodit zrovna mně. Však mi už víc lidí řeklo, že jsem smolař. Teď už Káča učí na policejní akademii, má určitě klidnější život a víc času na rodinu. I náš vztah se normalizoval. Když se jednou týdně vidíme při přebírání Honzy na chodníku před jejím domem, chová se ke mně přátelsky. Myslím, že kdybych ji pozval na sklenku, abychom si nevykládali někde na ulici, neodmítla by. Pořád vypadala výborně, už to nebyla ta hubená kolenatá a prsatá holka, která se vrhala do všeho hlava nehlava, ale zralá ženská, která by měla mít o životě jasno. Občas jsem si položil otázku, jestli bych chtěl, aby se vrátila ke mně zpátky. Musel bych nad tím hodně přemýšlet.

Takové přání však ani nenaznačila.

Přesto jsem v posledním roce jak z Hackenschmiedovy, tak synovy strany zaznamenal, že to u nich doma neklape jako dřív. Kateřina tlačila na partnera, aby se vzali, k čemuž se neměl. Šéf kriminálky žil do doby, než se k němu Káča nastěhovala, jako zapřisáhlý starý mládenec. Už tenkrát mě překvapilo, že byl ochotný udělat ve svých zvyklostech takový obrat o sto osmdesát stupňů. Mít najednou doma energickou ženskou, nota bene s předškolním synem, to už je nějaká revoluce. Kolečka teď asi začala víc vrzat. Byl bych hodně nerad, kdyby si to odskákal chlapec.

„Láska je jako vyvrcholení při sexu. Vteřina maximální rozkoše a konec,“ odpověděl major na moji otázku, ale myslel už na něco jiného.

„To zní dost skepticky. Nedal ses dnes na filozofování?“ Zavřel na vteřinu oči a zachvěl se.

„Promiň. O tohle teď nejde. Říkáš, že ten Rosen je abstinent? Nevypadá to tady na to.“

„Vyléčený alkoholik,“ zopakoval jsem kriminalistovi, co mi prozradil sám Rosen, když mě dva dny po příletu pozval do drahé restaurace na večeři a číšník nám přinesl nápojový lístek. Řekl mi, že přestal pít už před dvaceti roky, protože ho jeho docteur varoval, že pokud nepřestane konzumovat alkohol v množství a tempu, v jakém tak dosud činil, rozvine se mu už počínající cirhóza jater a ať se raději ani neptá, jaké komplikace mu to přinese, než zemře. A protože, jak mi prozradil, má život rád a po ránu se už necítil dobře, dokud si nenalil prvního panáka calvadosu nebo něčeho s vyšším procentem alkoholu, ze dne na den s pitím skončil. Od té doby si nedal sklenku ani na narozeniny, Nový rok, ba dokonce ani tehdy, když se mu narodila vnučka Dominika a pak Filip. Dobře ví, že jakmile by to zase jednou zkusil, už by to nedokázal zastavit.

Major Hackenschmied pokýval hlavou.

„Cesta do pekla je dlážděná dobrými úmysly. Možná k tomu okamžiku taky jednou dospěju,“ konstatoval smutně a přejel si rukou po dva dny neholeném strništi.

„Pokud je to, jak říkáš, tak buď se stalo něco tak strašnýho, že porušil svý předsevzetí, nebo do něj ten alkohol někdo dostal násilím nebo pod pohrůžkou.“

„Aby ho zabil,“ dodal jsem.

„Možná, když to budeme chtít vidět černě. Taky mu někdo mohl strčit hlavu do vody, když byl už namol, aby ho dorazil,“ dodal. „Problém je, že ho už odvezli. To je z hlediska zkoumání forenzních stop víc než blbý.“

„Udělal jsem fotku.“

„Aspoň to,“ pravil bez náznaku uznání. „Přepošli mi ji. Doufám, že na ní bude něco vidět.“

„Neboj, fotí to dobře. Podívej!“ Ukázal jsem mu displej.

„Nesmím se unáhlit, tohle jsou zatím jen spekulace. Snad se klukům z výjezdovky podaří zjistit, jestli tu s ním někdo byl. Minimálně by to šlo kvalifikovat jako neposkytnutí první pomoci, pokud dotyčný vzal nohy na ramena. Taky musíme doufat, že ho z toho ve špitálu dostanou.“

„Samozřejmě, i když ten lapiduch mu moc šance nedával.“

„Co můžeš udělat hned, neodkládej,“ prohlásil rezolutně, jako kdyby si tu radu vštěpoval do hlavy. Vzal telefon a vytočil nějaké číslo. Dvakrát ho přepojovali, než se dostal k tomu, kdo mu mohl poskytnout aktuální informaci.

Pak se na mě podíval, pokrčil rameny a ušklíbl se. Dovtípil jsem se.

„Zemřel?“

„Ještě během převozu do nemocnice. Uvidíme, co řekne pitva. Mimochodem, jak ses vůbec dostal dovnitř?“

Popsal jsem mu, jak jsem vyrazil dveře.

„Takže byly jen zabouchnutý, což se dalo předpokládat.“

Do bytu se nahrnuli technici z kriminálky. Major jim dal pokyny, nač se mají soustředit. Zdůraznil, že na podlaze a koupelnové předložce jsou patrné bělavé stopy obuvi. Dodal, že musí sejmout v bytě otisky prstů včetně mých, zkontrolovat moje tenisky včetně odběru prachu na podrážce a prohledat celý dům odspodu až na půdu. Pak Hackenschmied zavolal na oddělení, aby sem poslali ještě další kolegy. Je třeba co nejrychleji zavřít barák, o to se okamžitě postará některý z místních příslušníků policie. Musí vyslechnout všechny, kdo tu jsou, včetně těch, kteří se tu dnes jen objevili, zapsat si je, křížově ověřit jejich výpovědi a zajistit případné stopy. Ať se mu po příjezdu nahlásí. Hned mi bylo jasné, co ode mě očekává.

„Půjdeme stranou, abychom nepřekáželi. Nechci ti lichotit, ale hlavní svědek jsi teď pro mě ty.“

Řekl jsem, že mi to zrovna nelichotí, a šel jsem poslušně za ním do pokoje s gaučem. Hackenschmied se posadil na židli, ukázal před sebe, abych si také sedl.

„A teď mi vyklopíš všechno, co o tom víš. Kdo to je, co je zač a jak a kdy ses k němu dostal, co tady dělal a kdo mohl mít případně zájem na jeho smrti. A nadiktuješ mi jména všech lidí, kteří s tím můžou mít něco společného. Mládenci je prověří.“

„To je moc otázek najednou,“ vysoukal jsem ze sebe.

„A ani na jednu z nich není snadný odpovědět.“

„Vezmi to hezky od začátku, jestli můžu prosit.“ Vrátil jsem se vzpomínkami o tři týdny zpět na letiště Václava Havla.

2. ČÁST 

1 

Oskar Rosen nechtěl už s ohledem na netrpělivé děti zbytečně prodlévat v letištní hale. Bylo krátce před polednem, měli za sebou skoro dvouhodinový let z Paříže do Prahy, během něhož dostali miniaturní bagetu a něco málo k pití, takže jistě měli všichni hlad. Kde jsou ty doby, kdy letecké společnosti podávaly na palubách jídlo, nyní v době koronavirové pandemie mohli být cestující vůbec rádi, že jejich let nebyl zrušený.

„Máme zamluvený pokoj v hotelu Ungelt ve Štupartské u Staroměstského náměstí. Doporučili mi ho.“

Ujistil jsem ho, že jistě budou spokojení, je to přímo v centru Prahy u Staroměstského náměstí. Ani jsem se nezajímal, kdo jim ubytování zajistil.

Vyšli jsme ven a nasedli do taxi.

Zeptal jsem se pro jistotu, jestli si přeje jet rovnou do hotelu, což chtěl. Seděl jsem vedle řidiče a ve zpětném zrcátku pozoroval onu trojici na zadních sedadlech. Filip zvědavě vyhlížel z okna, Dominika se neodtrhávala od mobilu, ani když ji bratr chtěl upozornit na něco zajímavého. Skály Divoké Šárky, kterou jsme právě míjeli, ho očividně fascinovaly.

„To je už Praha?“ zeptal se mě.

„Bien sȗr, samozřejmě,“ odpověděl jsem mu a hned mi došlo, co si nejspíš představuje. Že v těch skalách žijeme jako nějací neandrtálci v kožešinách s kyji na lovení zvěře. Ale protože se mu ta představa očividně líbila, nechal jsem ho při tom.

Oskar Rosen klimbal s přivřenýma očima. Děti si sundaly respirátor, Rosen si ho jen posunul na nose, aby se mu lépe dýchalo.

Vystoupili jsme ve Štupartské ulici, taxikář ochotně pomohl se zavazadly, očekávaje spropitné.

Rosen mě požádal, abych na ně chvíli počkal ve foyer, než dají věci do apartmánu a převléknou se na oběd, na který mě zve, abychom probrali záležitosti, které ho přivedly do Prahy. Ocenil jsem jeho ohleduplnost, že na mě mluvil pomalu, výrazně a nepoužíval složitá souvětí. Zatím jsem neměl problém mu rozumět. Horší to bylo s drmolící Dominikou, ale ta mě víceméně ignorovala.

Trvalo jim to tři čtvrtě hodiny, ale byl jsem zvyklý čekat. Rosen se převlékl do jiného obleku, děti však zůstaly v tom, v čem přiletěly.

Vzal jsem je do restaurace U Týna, která byla nejblíž. Pražské podniky byly otevřené teprve krátce, a to pouze venkovní předzahrádky. Hosté by se správně měli prokázat negativními testy na covid-19. Francouzi je měli kvůli letu, já jsem se nechal vyšťourat v nose předchozího dne. Nikdo však po nás nic nevyžadoval. Rosen si jako předkrm dal hermelín s papričkami a pak plátky svíčkové na rozmarýnu, Dominika špagety aglio olio a Filip jehněčí burger s hranolky, které mu nakonec sebrala mlsná sestra. Já jsem si objednal pstruha se zeleninovými brambory. Rosen pil minerálku, děti colu a já nealkoholické pivo. Uvědomil jsem si, že jsem nebyl v restauraci už přes dva roky, co nám život dirigovala pandemie koronaviru. Podniky si zatím vážily hostů, kterých nebylo kvůli přetrvávajícím restrikcím mnoho. Bůhví, jak dlouho ještě bude trvat, než se běžný život vrátí do starých kolejí a pražské hospody budou zase plné jak místních, tak turistů.

Ke kvalitě oběda se nikdo nevyjadřoval, ale všichni snědli všechno, i když jsem si byl jistý, že kdyby byl Rosen zavedl děti do McDonalda, byly by spokojenější. Během jídla se pracovní záležitosti neprobíraly.

Když obsluha odnesla prázdné talíře, Rosen pro nás dva objednal kávu a řekl dětem, aby si šly prohlédnout nedaleké Staroměstské náměstí a jeho okolí. Kupodivu to akceptovaly a vyběhly ven.

„Jen aby nezabloudily,“ řekl jsem, „je tu hotový labyrint středověkých uliček.“

„S těmi aplikacemi v mobilu se rozhodně neztratí, nemusíte se obávat. Jestli máte chuť na digestiv, třeba koňak nebo něco takového…“ nadhodil.

Řekl jsem, že jen pokud si něco dá on. Odpověděl, že alkohol nepije, ale nikomu v tom nebrání.

„To musíte být ve Francii mezi přáteli výjimka.“ 

Usmál se. „Dlouho jsem jí nebyl, ale to víte, nejsem Prometheus, aby mi každý den dorůstala játra. Zdraví má člověk jen jedno.“

Nechtěl jsem se vyptávat, co ho přivedlo do Prahy, čekal jsem, s čím začne. Dával si na čas a upíjel malými doušky kávu.

„Představte si situaci, že vám neznámý člověk z úplně cizí země, v níž jste nikdy nebyl, odkáže nemovitosti a své úspory.“

Pokýval jsem hlavou. Odtud teda vane vítr.

„Občas mi chodí podvodné maily z Afriky, že mi neznámý strýc odkázal miliony dolarů a že mám poslat číslo účtu, na který to za nepatrný poplatek převedou. Těmhle věcem se nedá věřit. Obávám se, monsieur Rosen, že jste naletěl nějakému gaunerovi.“

Hleděl na mě, jako kdyby mé školní francouzštině nerozuměl. Pak naklonil hlavu na stranu a zabodl do mě pohled.

„Domníváte se, že jsem ve svém věku takový pošetilec? Že se nechám jen tak napálit nějakým hochštaplerem? Že bych skočil na něco tak banálního?“

„Omlouvám se, ale váš příběh o nečekaném dědictví zrovna z naší republiky zní hodně podezřele.“

Oskar Rosen na mě šibalsky mrkl a rozesmál se tak hlasitě, až se po nás číšnice podívala, jestli se nepřihodilo něco nepatřičného.

„Vážený pane, tohle je jen začátek mého příběhu, dokonce by se dalo říct, že ještě ten důvěryhodnější a pravděpodobnější. Až vám řeknu všechno, budete se divit ještě víc.“

„Nemůžu se dočkat.“ To jsem trochu přeháněl. Zas tak zvědavý jsem na jeho story nebyl.

Přivřel oči a zkoumavě si mě prohlížel. Totéž jsem dělal já. Opravdu nevypadal na naivku, který skočí každému chytrákovi na lep. To ovšem neznamená, že se tak nemůže stát.

„Pokud vím, jste soukromý detektiv, takže jste se během své praxe vícekrát setkal s případy, které se vzpírají chápání, ale věřte mně, staršímu zkušenému muži, že na světě se může přihodit cokoliv. Jistě, k Sacré Coeur půjdete vždycky po schodišti nahoru, a ne dolů, to jsou věci pevně dané, ale co se týká lidských osudů, tak nic není nemožné.“

„Oui, monsieur,“ řekl jsem trochu posměšně, „dokonce je možné, že ve vesmíru existuje paralelní život s tím naším a někde miliony světelných let od Země sedí u stejného stolu jako tady naši dvojníci a vedou identickou konverzaci.“

„To už je ovšem mimo naše téma,“ pravil poněkud dotčeně. „Ale abychom tu nestrávili věčnost, půjdu k meritu věci, než přiběhnou moje vnoučata, která i mně, to si nemyslete, lezou občas na nervy.“

„Tak jak je to s tím vaším dědictvím?“

„Před časem, není to ani tak dávno, mi přišel na moji pařížskou adresu, pokud to budete potřebovat, zapište si, že bydlím v šestnáctém arrondissementu, v ulici de la Faisanderie, doporučený dopis z pražské notářské kanceláře Božoň a syn, ve kterém mi pan notář Jiří Božoň sděluje, že jistá Vilemína Pokorná mi v závěti odkázala veškerý svůj hmotný a nehmotný majetek, jehož výčtem vás teď nebudu zatěžovat.“

„To ještě pořád nic neznamená, tihle podvodníci jsou velmi přesvědčiví.“

„Jako soukromé očko musíte být takový skeptik, rozumím, ale pro tentokrát udělejte výjimku a berte mě vážně.“

Slíbil jsem mu, že dokud nenajdu důkazy svědčící proti jeho tvrzením, budu tomu věřit.

„Kvůli pandemii jsem nemohl hned odjet, takže mám dva týdny zpoždění, ale to snad nehraje roli.“

„Povězte mi, kdo je ta štědrá dáma, ona Vilemína Pokorná, kterou jste dosud neznal? Opravdu jste se s jejím jménem nikdy nesetkal?“

„Non, jamais.7 Z jistého dopisu, který mám k dispozici, vyplývá, že jde o moji biologickou tetu. Sestru mojí, jak bych to tak řekl…“ skoro se zdráhal větu dopovědět, „mojí matky Sáry.“

„Vaše teta. Takže vlastně nikdo zas tak vzdálený nebo neznámý.“

Zopakoval lehce podrážděně, že o existenci tety neměl ponětí.

„Budiž. I když,“ zarazil jsem se a vytřeštil na Oskara Rosena oči, „i když pokud paní Vilemína Pokorná, podle všeho Češka, byla sestrou vaší paní matky, pak vy…“

„Říkal jsem vám, že se teprve budete divit. Trvám však na tom, že skutečně neznám jak madame Vilemínu Pokornou, tak její sestru.“

„Neznáte svoji matku? To nemyslíte vážně! U muže jde vždy o otcovství pochybovat, ale u žen?“

Byl jsem ochotný přistoupit na cokoliv, ale tohle Rosenovo tvrzení už bylo příliš přitažené za vlasy. Umět to říct francouzsky, řekl bych mu to.

„Pokud je moje matka sestrou madame Pokorné, obávám se, že ji neznám. Přesněji řečeno jsem ji nepoznal a nepoznám, protože s ohledem na můj věk už nejspíš není na tomto světě.“

Řekl jsem alespoň, že mi to připomíná laciný vaudeville. Odpověděl, že by tomu opravdu tak mohlo být, kdyby se to netýkalo jeho osobně a jeho nejbližších.

„Takže tyto věci jste se dozvěděl až z dopisu notáře Božoně.“

Přitakal. „A z přiloženého dopisu, který napsala za války tetě moje matka.“

„A koho jste po celý svůj dosavadní život pokládal za svoji matku a, na to nesmíme zapomenout, taky svého otce, monsieur Rosen?“

„Dobrá otázka,“ pochválil mě. „Samozřejmě maman Lydii Rosenovou a papa Paula Rosena, jejichž jméno mám tu čest nosit.“

„Pak ovšem nechápu…“

Sáhl do náprsní kapsy a podal mi svůj pas, abych se přesvědčil, že mluví pravdu. Stálo tam, že se jmenuje Oskar Rosen, má francouzské státní občanství a narodil se 8. listopadu roku 1944 v Českých Budějovicích v Protectorat de Bohême et de Moravie.

„Takže vy jste se narodil za války v Čechách,“ řekl jsem skoro vyčítavě, jako kdyby ho ten fakt usvědčoval ze lži.

„Ano, v Protektorátu Čechy a Morava, ale to nehraje roli.“

Dovolil jsem si s ním nesouhlasit. Aspoň v mých očích to znamenalo hodně; přinejmenším to, že příběh o české tetě Vilemíně Pokorné nezněl najednou tak absurdně.

„Mí rodiče, přesněji Lydie a Paul Rosenovi, pro mě ale stále rodiče,“ pokračoval Rosen, „byli čeští Němci, Böhmen, a po skončení války byli odsunuti za hranice, i když nebyli nacisté, ale tak to tenkrát chodilo, že vyhnali i nevinné. Nevím, proč se to stalo, jak k tomu došlo, ale odjeli do Francie a natrvalo se tam usadili. Z toho půlroku, co jsem žil tady, asi v těch Budějovicích, si samozřejmě nepamatuju vůbec nic. Rodiče o tom nikdy nemluvili a já se jich na to nevyptával, protože mi nic nepřišlo divné. Chodil jsem do francouzských škol, doma se mluvilo francouzsky. Vždy jsem byl Oskar Rosen.“

„To je zvláštní,“ usoudil jsem.

„Možná z vašeho pohledu. Naši samozřejmě uměli německy, to byla jejich mateřština, franštinu se víceméně naučili až v Paříži, ale svůj rodný jazyk už nikdy nepoužívali, ani mezi sebou, jako kdyby pro ně přestal existovat. Když jsem si ale na škole měl vybrat další jazyk, chtěli přitom, abych se učil právě němčinu. Bylo to ale spíš z praktických důvodů než kvůli nějakému jejich sentimentu. Pokud si vzpomínám, tak nesnášeli Hitlera a jeho politiku. Nemám o tom důkazy, ale myslím si, že byli sociální demokraté, spíš přesvědčením než stranickou příslušností. O válce se ale doma nikdy nehovořilo, alespoň přede mnou. Občas k nám někdo přišel na návštěvu, kdo mluvil německy nebo česky, nejspíš to byli emigranti, takže vím, že vaši řeč uměli. Já jsem nikdy neuvažoval o tom, jak je možné, že jsem se narodil v Čechách, ani jak to přijde, že rodiče umí německy a česky.“