Tony Parsons 

Žena bližního tvého 

Originální název: Your Neighbour’s Wife 

Vydáno u Century, a division of Penguin Random House UK, London, 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2021 by Tony Parsons 

Translation © Marie Dupalová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0364-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-0365-8 (mobi)

Jonnymu Gellerovi a Selině Walkerové, kteří mi pomohli tento příběh vyprávět 

Trh s bolestí 

Říkám tomu chození na trh s bolestí.

Můj manžel odejde z místnosti s naším synem v náručí, já ihned chňapnu po mobilu, který si nechal položený na konferenčním stolku, a začnu postupně procházet všechny skryté kouty jeho života.

Whatsapp. SMS. E-maily. Rychle otevírám jednu aplikaci za druhou. Možnost objevit bolest je všude. Opravdovou, srdce lámající a životy rozvracející bolest, při níž se z očí řinou slzy hněvu doprovázené přerývaným „Jak jsi mohl?“. Existuje tolik míst, kde by bylo možné zanechat důkazy o své zradě. Nebo o myšlenkách na zradu. Nebo o koketní předehře zrady. Nebo odporné sladké nesmysly, které zradu doprovázejí. Všechny ty nepopiratelné usvědčující důkazy jeho tajného života.

Z chůvičky praskají tiché hlasy. Christian, můj manžel, čte našemu pětiletému Marlonovi na dobrou noc.

„Ale Buck nebyl ani pokojovým psíkem, ani psem z psince,“ předčítá Christian. „Celá říše byla jeho.“

Volání divočiny, pomyslím si. Tuhle knížku náš syn miluje. Jenže pětiletý kluk je na Jacka Londona ještě moc malý. Měla bych tam rovnou dojít a říct Christianovi, ať mu přečte něco přiměřeného jeho věku. V pěti letech mají děti číst Lidičky z Kouzelného stromu, a ne zpropadené Volání divočiny. Ale nezvednu se. Místo toho si dál projíždím Christianův telefon.

Špička palce mi létá tam a zpět čím dál rychleji, ale dneska na trhu s bolestí moc velký výběr nemají. Z Christianových starých zpráv přímo čiší nevinnost. Jediná nepřečtená zpráva na jeho telefonu je upomínka, že má dovézt auto do servisu na pravidelnou prohlídku. Ve schránce má hromádku neotevřených e-mailů, ale všechno jsou to jen reklamy a spam.

Christian se vzdal svojí práce, aby se mohl starat o Marlona. Nebo by možná bylo přesnější říct, že to práce už vzdala s ním. Jeho telefon tedy na rozdíl od mého počítače nepřetéká urgentními žádostmi o pozornost. Já mám naopak schránku, která nikdy nespí, schránku někoho, kdo potřebuje řídit rostoucí společnost. A toho je ušetřen zase Christian.

Z chůvičky slyším jeho klidný baryton. „Skákal do plaveckého bazénu nebo vycházel se soudcovými syny na lov; provázel Mollii a Alici, soudcovy dcery, na dlouhé toulky za soumraku nebo za časných jiter; za zimních večerů líhal u soudcových nohou před hučícím ohněm krbu v knihovně.“ Zatřesu hlavou. Já tu knihu miluju, to ano. Ale teď se prostě nehodí. Ne v pěti letech. A přesto si nemůžu pomoct a doufám, že Christian Marlonovi kapitolu dočte až do konce. Protože jeho mobil právě důležitě zapípal.

Nová zpráva!

Je to ale jen jeho kamarád, tedy vlastně náš kamarád, Spike. Chce si potvrdit zítřejší sraz ve fitku.

A pak si vzpomenu na instagram. Můj manžel instagram vyloženě zbožňuje.

A jak tak projíždím fotky v jeho kanálu příspěvků, ucítím první ostré bodnutí viny. Aby totiž bylo jasno, život mého manžela je na rozdíl od životů některých jiných lidí, které bych zde mohla jmenovat, dobrý.

Hlavní stránka instagramu je plná všech jeho oblíbených věcí. Elektrických kytar, fitness motivace a fotek legračních zvířátek dělajících bezostyšně rozkošné kousky. Tohle tedy číhá v temných koutech manželova mobilu.

Francouzský buldoček na skateboardu. Staré kytary Fender Telecaster. Jeho osobní příspěvky jsou plné lásky a rodiny, plné nás – Christiana, mě, Marlona. A nesmím zapomenout ani na našeho žlutého labradorského retrívra Buddyho. Procházím se po trhu s bolestí, ale už jasně vidím, že všechny regály zejí prázdnotou. Ano, i Christianův telefon má samozřejmě tlačítko Smazat. A každý správný tajnůstkář s aspoň trochou zkušeností dobře ví, že si v telefonu nesmí nechat nic, co by mohlo být později použito proti němu.

A vždycky by mohl používat druhý, tajný telefon. Tak jsem to dělala já.

Ale hluboko v srdci vím, že můj manžel večery pečlivým promazáváním zpráv netráví a že žádný druhý telefon na organizaci svých volnočasových aktivit nepotřebuje. Protože někteří lidé nemají co skrývat.

Někteří lidé jsou (ano, už zase musím použít tohle slovo, protože žádné vhodnější slovo není) prostě dobří.

Christian je schopný jen tak bezstarostně nechat telefon ležet kdekoliv v bytě, aby ho jeho manželka mohla potají prošmejdit. Ze zkušenosti můžu říct, že skutečně nevinní lidé, dobré duše, které nemají co skrývat, nikdy ostatní lidi nepodezřívají. Žijou totiž v iluzi toho, že zbytek světa je stejně čestný jako oni. Podezřívavost vždycky trápí jen ty provinilé. Jen provinilí lidé chodí na trh s bolestí.

Slyším, jak Marlon zívá, protahuje se a tvrdí, že ještě není ani trochu ospalý, vážně, tati! A pak spoustu šoupavých zvuků – to, jak Christian zvedá z postele podřimujícího psa.

„Tak dej jenom odpočinout očím,“ nabádá ho Christian a z hlasu je mu přitom slyšet úsměv.

V naší rodině vždycky jeden druhému říkáme: „Jen dej odpočinout očím.“ Protože když člověk jen zavře oči, znamená to, že ho nikdo nenutí spát. A když člověk spát nemusí, tak vždycky nevyhnutelně usne. Aspoň u nás to pokaždé funguje.

Slyším, jak dá Christian Marlonovi pusu na jeho blonďatou čupřinu, a ještě naposledy se podívám na naše rozesmáté tváře na jeho telefonu, na jeho milující svědectví o naší rodině.

Tohle je jeho svět, pomyslím si a potlačím vzlyk z nefalšovaného žalu, který cítím hluboko v srdci.

Já a Marlon a Buddy. Tohle je Christianův život. Když to člověk podá takhle, zdá se Christian nudnější, než ve skutečnosti je.

Je sice táta v domácnosti, pořád je to ale kus chlapa. Je vysoký, štíhlý a svalnatý. Rozený sportovec, který svou od přírody atletickou postavu třikrát týdně zpevňuje ve fitku pod přísným dohledem našeho kamaráda Spikea. Zatímco já trávím dlouhé hodiny shrbená u stolu, předávkovaná kofeinem, přecpaná sacharidy a přehlcená prací, Christian se soustředí na svoje kardio s vysokou intenzitou.

Ženy se za ním otáčejí. Všímám si toho. Nezírají na něj, spíš mu často věnují druhý pohled. Nebo první pohled, který trvá o trochu déle, než by měl. Na ulici, v restauraci, u školních vrat (ty mámy by se nad sebou vážně měly zamyslet). Nosí brýle, takové ty se širokými černými obroučkami, takže připomíná spíš Buddyho Hollyho než Johna Lennona. Podle všeho mu ale na půvabu jen přidávají a ženy se na něj dívají, jako by to byl Clark Kent a zrovna si rozepínal horní knoflíček na košili.

A on si toho vůbec nevšímá.

A ten největší důkaz toho, jak dobrý člověk to ve skutečnosti je, přijde vzápětí. Když se Christian vrátí do obývacího pokoje s dětským vydáním Volání divočiny z edice Puffin Classics v ruce a se žlutým retrívrem Buddym poslušně cupitajícím v těsném závěsu, všimne si, že držím jeho telefon v ruce.

A ani nemrkne.

Kolik mužů, které znáte, by se takhle zachovalo? A kolik žen?

Když Christian pokládá Volání divočiny na konferenční stolek, ještě pořád se usmívá.

Opatrně položím jeho mobil na knížku, pak se k němu otočím a svými rty najdu ty jeho. Když ho stisknu v náručí, rozesměje se. Objetí mi oplatí a já se mezi jeho rukama rozplynu. Užívám si jeho sladké teplo a pevné svaly, které znám stejně důvěrně jako svůj každodenní ranní odraz v zrcadle.

„Miluju tě,“ zašeptám.

„Já tebe taky,“ odpoví mi.

Neříkáme si to každý den, ale dneska mu to jednoduše říct potřebuju. Cítím to spojení mezi námi, je to propojení, které dokáže vytvořit jedině čas. Nenajdete ho někde v baru. Nenajdete ho v klubu. Nenajdete ho ani na žádné aplikaci, kde si vybíráte partnery potažením doleva nebo doprava, a v tomhle mi můžete věřit, protože v tomto odvětví jsem tak trochu odbornice.

Vychovat společně dítě. Pořídit si spolu psa. Spát po boku svého partnera stovky, teď už dokonce tisíce nocí. Sledovat, jak vaši rodiče stárnou. Sledovat, jak se připravují na smrt. Druhého člověka můžete takhle důvěrně poznat jedině v případě, že společně posbíráte spoustu životních zkušeností, malých i velkých.

Přitisknu si ho k sobě až moc pevně. Políbím ho na tvář a rty přejedu po jeho večerním strništi, které je hrubé jako smirkový papír. Brýle s černými obroučkami mu shodím z nosu.

„Taro,“ napomene mě pobaveně, zasměje se a brýle si narovná, „ještě není ani sobota.“

Ty za to nemůžeš, pomyslím si a najednou cítím, že se mě zmocňuje plačtivé vyčerpání.

Můžu za to já.

Když si všimne, jak se mi oči lesknou slzami, úsměv se mu ze rtů vytratí.

A já se rozhodnu, že nadešel čas.

Musím mu to říct dnes večer. Musím mu to říct teď hned. Popravdě ani nemám na vybranou. Každou chvíli zjistí, že všechno, co doteď o našem společném životě věděl, nebyla pravda.

Začne mu zvonit telefon.

„Neber to,“ řeknu mu.

Drží si mě od sebe na délku paže.

„Taro?“

Mobil přestane zvonit.

„Co se děje? Řekneš mi to? No tak, chci to vědět.“ Podívám se mu do očí a nadechnu se.

A pak uslyším houkání sirén a ucítím, jak se ode mě manžel odtahuje. Na jeho nádherném obličeji se objeví výraz, který mi láme srdce, protože jasně dokazuje, že on zatím ještě netuší, co jsem to přivlekla k našim dveřím, do naší malé rodiny a do našeho dobrého života.

Místnost zaplní modrá světla policejních majáků. A já vím, že si přijeli pro mě.

CHTÍT 
O deset dní dříve 

1 
CHRISTIAN 

„Neotevřeme si lahvinku prosecca?“ nadhodila Tara s úsměvem.

Každý manželský pár mluví svým vlastním, tajným jazykem. Tohle u nás doma znamenalo: „Uděláme si spolu dneska hezký večer, svalovče?“

Další den ráno měla Tara na tři dny odjet. Jedna noc ve vzduchu, další dvě noci na konferenci v Japonsku. Naše rodina trávila noci odděleně jen zřídka, takže tahle příležitost prosecco rozhodně vyžadovala.

„Dám do mrazáku nachladit skleničky,“ odpověděl jsem. Což v překladu znamenalo: „Hezký večer? To si piš, krásko.“

Ten den to u nás šumělo nadšeným očekáváním. Na Taru čekalo nové dobrodružství, kufr měla zabalený, ale stále ještě otevřený a na hromádce složeného oblečení ležela kniha Stručný průvodce Tokiem. Tara stála v ložnici před naším velkým zrcadlem se štosem naškrabaných poznámek v ruce a nacvičovala si proslov.

Náš pětiletý synek Marlon byl v pyžamu a už dávno měl po večerce. Učil našeho psa novým kouskům. Nebo se o to alespoň snažil.

„Válej sudy,“ poručil Marlon a nad čumákem psovi podržel pamlsek.

Buddy pokýval hlavou, usmál se tím klasickým potměšilým úsměvem labradora a pomalu se převalil na bok.

„Hodnej,“ pochválil ho Marlon, podrbal ho za uchem a strčil mu zaslouženou odměnu do tlamy. Syn k nám zvedl oči. „Musíte se koukat, oba.“

Buddy se opatrně postavil na nohy.

„Koukáme se,“ řekla Tara.

„Mrtvej,“ řekl Marlon a Buddy se znovu odhodlaně svalil na zem s hlavou zdviženou do vzduchu a očima upřenýma na pamlsek.

„Tak o tomhle musíme říct Simonovi Cowellovi, hned mu volám,“ prohlásila Tara a podržela si ruku u ucha jako telefon. „Haló, to je pan Cowell? Simon Cowell?“

Marlon vykulil oči. Hra ho zcela pohltila. „Co říká?“ Tara se zaposlouchala. „Počkejte chvilku.“ Rukou zakryla mluvítko neviditelného telefonu. „Simon řekl: ‚Podle mě to není dobré… podle mě je to přímo úžasné!‘“

Potom se zahleděla na svůj odraz v zrcadle a kousla se do spodního rtu.

Přešel jsem k ní a objal ji rukou kolem pasu.

Tara zavrtěla hlavou a přimáčkla rty k sobě. Ruka s poznámkami k proslovu jí volně visela podél těla. Občas manželské páry ani žádný tajný jazyk nepotřebují.

„Budou z tebe nadšení,“ ujišťoval jsem ji. „Budou z tebe na větvi. Neboj se.“

Zdálo se, že Tara o tom má své pochybnosti.

„Na naší svatbě jsi měla tak skvělou řeč,“ připomněl jsem jí.

„Ale tu jsem pronášela před hromadou opilých lidí, kteří nás mají rádi. Ti se nepočítají. A navíc jsem se rozbrečela.“

„Jenom trošku.“

„Mami?“

„Copak, andílku?“

„Co ještě Simon říká?“

„Simon říká, že je čas jít na kutě!“

Marlon se rozmrzele zamračil. Ve svých pěti letech si přál, abychom každou hru, která ho bavila, hráli pořád dokola, nejlépe navždy.

Tara se špičkou prstu dotkla ďolíčku na jeho pravé tváři.

„Dám ti pusu přímo sem,“ řekla.

Zdráhavý úsměv. Byl to tak něžný a laskavý chlapec.

Nesměle položil prst na matčinu tvář bez ďolíčků.

„A já ti dám pusu přímo sem.“

Z Tařina kufru jsem zvedl Stručného průvodce Tokiem a posadil se na postel. Na titulní stránce byla mladá žena s bílou tváří oblečená do kimona. Začal jsem knihou listovat a zjistil jsem, že se Tokio zdá být městem, které nemá se současným světem vůbec nic společného. Vypadalo jako město, které žilo v budoucnosti a minulosti zároveň.

„V Tokiu mají bar, kde pouští jen Led Zeppelin z vinylu,“ četl jsem. „A podávají jen červené víno. A jenom jeden druh těstovin.“

„Na chození po barech nebudu mít čas.“

„Dej pac, Buddy,“ poroučel Marlon. „Dej pac, pejsku.“ Pes se na něj zakřenil.

Marlon ho chytil za pravou přední tlapku a potřásl jí.

„Toho psa je ještě potřeba před spaním vyvenčit,“ upozornila mě Tara. „A ty, mladíku, si koukej jít čistit zuby a šup do postele.“

A tak jsme se s Buddym vydali na procházku kolem bloku v našem tichém koutku čtvrti Camden Town, který se touhle dobou už ukládal ke spánku. Buddy trpělivě kontroloval každou lampu, kontejner i keřík a hledal příběhy skrývající se ve značkách stovek nebo i tisíců různých psů. Všichni psi totiž žijí ve světě vůní a pachů. Když se Buddy konečně rozhodl vykonat potřebu, podrbal jsem ho za krásnýma zlatýma ušima, a zatímco jsem se u země krčil s pytlíkem, zahrnoval jsem ho chválou. Když jsme došli domů, pustil jsem ho z vodítka a došel do kuchyně vytáhnout nachlazené skleničky z mrazáku a prosecco z ledničky.

Marlon na ledničku pověsil nový obrázek. Nazval ho „Moje rodina“. Podobně jako Picasso na konci kubistického období už i Marlon zanevřel na panáčky z tenkých čar. Končetiny jeho lidí byly teď daleko kulatější a linie byly jemnější, jako by se předmět jeho díla skládal z animovaných párků. Žena s hlavou obklopenou explozí žlutých čmáranic držela v ruce černý kufřík. Na rozloučenou jí mával muž v brýlích se širokými černými obrubami a dítě se psem u nohou. Kdo to jen mohl být? Vysoká ambiciózní maminka průbojnice, která dobývá svět, a krátkozraký táta s hnědými (dobře, šedohnědými) vlasy držící za ruku klučíka s retrívrem po boku. Chlapcova blonďatá kštice zářila úplně stejným odstínem rozpuštěného másla jako koruna krásy jeho okouzlující matky.

To jsme byli my. To byla naše rodina.

Usmál jsem se na obrázek a pak jsem láhev se skleničkami odnesl do ložnice.

Tara seděla na posteli v tričku a kalhotkách a vedle ní tvrdě spal Marlon. Posmutněle se na mě usmála.

Ne vždycky vede láhev prosecca k hezkému večeru.

Občas si dáte jen tu láhev.

„Tak až se vrátím?“ navrhla a povzdechla si. „Vůbec se mi tam nechce.“

„Je to Japonsko. Jedeš do Tokia. Tam jsi nikdy nebyla. Bude to skvělý zážitek.“

„Jenže ten zatracený proslov…“

„Budou z tebe nadšení,“ slíbil jsem jí znovu a otevřel prosecco. „Kdo by tě taky dokázal nemilovat?“

Dali jsme si skleničku, políbili se a já pak zhasnul.

Tara usnula rychle, jí to vždycky šlo snadno, já však ještě nějakou dobu ležel a poslouchal auta, která naší ulicí často jezdí až moc rychle, a vdechoval vůni našeho syna, spícího mezi námi, tu jedinečnou marlonovskou vůni temper a zubní pasty a psů a knih.

Pak jsem musel usnout, protože když Buddy vyskočil k nám na postel, udělal si pohodlí a snažil se moc nehýbat, aby si ho nikdo nevšiml, do ložnice už pronikaly první sluneční paprsky jarního rána.

Tara se ke mně otočila a přes našeho spícího syna se na mě podívala.

Dotkla se mé tváře.

Chytil jsem ji za ruku a políbil ji na prsty.

„Co beze mě budete dělat, chlapi?“ zeptala se ochraptělým, rozespalým hlasem.

Tím chtěla říct: Budeš mi chybět.

„Budeme se psem o půlnoci trénovat nové povely,“ odpověděl jsem.

Ty mně taky.

A pak se ode mě odvrátila a já jsem z nějakého důvodu, který si nedokážu pořádně vysvětlit, měl najednou slzy na krajíčku.

2 
TARA 

Když se ráno vyplížím z ložnice, všichni ještě spí. Rychle se osprchuju, obleču a dám si obličej do kupy.

Ode dveří ložnice se na ně naposledy podívám. Christian leží na zádech a spokojeně chrápe, Marlonovi se nějak podařilo dostat se nahoru na peřinu a Buddy se mu schoulil mezi chodidly. Odolám nutkání je všechny ještě naposledy políbit a tiše sejdu dolů, kde na mě na chodbě čeká zabalený kufr. Přes staromódní tabulky matného skla v našich vstupních dveřích uvidím, že auto, které mě má odvézt na letiště, už se zapnutým motorem stojí před domem.

Ale pak se na chvíli zarazím a vdechuji vůni svého domova, naslouchám všem zvukům, které vydává bez našeho přičinění, prociťuji svou lásku k němu a odkládám chvíli, kdy ho budu muset opustit. Je mi smutno, protože musím opustit své kluky, nedokážu ovšem popřít ani narůstající vzrušení. Náš starodávný a věčně tvrdohlavý bojler podle všeho opět začíná zlobit. Jeho artritické sténání a bublavé chrčení se truchlivě rozléhá celým domem. Naší prostornou řadovkou ve viktoriánském stylu, kterou jsme si s obrovskou dávkou pomoci od mého otce, jenž se těmihle věcmi živí, předělali z několika malých útulných bytečků na jeden rodinný dům.

Zaposlouchám se do zpěvu našeho nevyzpytatelného bojleru a pak zvednu oči ke zvětšené a zarámované titulce časopisu, která na chodbě visí na čestném místě. Každý domov má pár takových drobných ozdůbek, které říkají: „Tohle jsme my, mezi všemi těmito cihlami, kameny a břidlicovými taškami, které dříve obývali již dávno mrtví lidé z předchozích generací. Tohle jsme my a tohle činí naši rodinu a náš domov tak výjimečnými.“ A tenhle zarámovaný obrázek je jednou z našich ozdůbek, protože na té titulní straně jsem já, na sobě mám černé šaty od Stelly McCartney, které jsou na mě trochu moc krátké, a ve tváři mám pobavený úšklebek, se kterým působím poněkud samolibě.

Na žádost fotografa přenáším všechnu váhu na přední nohu, zadní nohu mám ležérně vytrčenou jako školačka pózující ve své nové uniformě a paže mám složené na hrudi. Koušu se do spodního rtu. Stylistce trvalo dvě hodiny, než mi vlasy do tohohle módního rozcuchu upravila. Titulek hlásá: „Vaše další rande“ a článek uvnitř časopisu se věnuje seznamovacím aplikacím, což je odvětví, které mě živí. V článku se psalo o pěti různých nových seznamovacích aplikacích, ale na titulní stránce jsem byla jen já sama. Vypadám tam jako hrozná koketa. Ale i tak tu fotku miluju, protože na ní vypadám daleko úspěšnější a krásnější a sebejistější, než si v běžném životě připadám. A proto, ať už se cítíte sebesmutněji a máte z toho sebevětší strach, je vždycky dobré někam vyrazit. Protože když nejsme připoutáni k domovu, tak se vždycky stáváme někým jiným, nebo ne?

V průběhu několika dalších dnů bude Christian nejspíš muset zavolat instalatérskou pohotovost, ale to já už budu pryč a myšlenkami zcela jinde. Bezpochyby se budu svým koktáním a katastrofálním proslovem ztrapňovat před sálem plným inteligentních cizích lidí.

Vezmu do ruky kufr a vyjdu na ulici, kde můj obvyklý řidič Phil vyprostí své mohutné tělo zpoza volantu a spěchá mi pomoct. A proměna, která vždy nastává, jakmile se člověk odpoutá od všeho, co miluje, začne téměř okamžitě.

Cítím ji na zadním sedadle auta, když sleduji, jak se první ranní letadla blíží k ranveji, ty tenké pramínky roztaveného stříbra, které jako by se pohybovaly ve zpomaleném záběru. Cítím to poté, co se rozloučím s Philem a po bezpečnostní prohlídce se loudám po obchodech, když si kupuju všechny ty věci, u nichž jsem si zcela jistá tím, že je vůbec nepotřebuju, když si dopřávám trojité espresso, nově vydanou knihu v brožované vazbě a dvoufázové sérum od Clarins z bezcelního obchodu.

A tou dobou, kdy letíme deset kilometrů na zemským povrchem a já se na polohovacím sedadle v té důležité části kabiny vyhrazené pro čelné představitele firem natáhnu s extrémně vychlazenou skleničkou brzkého ranního šampaňského v ruce, když jsem obstaraná a uhýčkaná a v euforii z toho, že jsem tak vysoko nad mraky, už je proměna hotová. Cítím se volná, konečně volná. Jsem díkybohu konečně volná. Ještě trochu šampaňského? Tak dobře, proč ne.

Ale jedné věci nikdy úplně nerozumím.

Je tenhle člověk, kterým se stanete, když jste daleko od domova a rodinného krbu, ten nezávislý, nadšený a zajímavý člověk, kterého nezatěžují všední problémy, který se bez výčitek místo snídaně nalévá bublinkami, který letí přes celou planetu do Tokia, jen taková role, kterou v tu chvíli hrajete? Jste na takové malé dovolené od svého opravdového já?

Nebo jste právě tehdy tím člověkem, kterým jste vždycky měli být?

Žádný proslov jsem pronášet nechtěla. Ta představa mě děsila k smrti.

Když jsem si v konferenčním sále našla volné sedadlo v uličce, právě se u mě po dvanáctihodinovém letu z Londýna začínala projevovat pásmová nemoc. Byla jsem vyděšená a připadala jsem si zcela odtržená od reality. Poznámky, které jsem po příliš mnoha sklenkách australského syrahu v letadle přepisovala, mi najednou přišly zcela nedostačující, moje myšlenky byly naprosto banální, statistiky nudné a mé otřepané fráze rozhodně nebyly dost dobré na to, aby zapůsobily na všechny tyhle úspěšné podnikatele a obchodní vizionáře, kteří se sem sjeli z každého koutku planety. Cítila jsem to ve svých unavených kostech zatížených lehkou kocovinou. Tohle nedopadne dobře.

Konferenční sál byl úplně obrovský. Byl to daleko větší prostor, než jsem čekala, a polovina řečníků ani nemluvila anglicky. Delegáti ospalí po vlastních dlouhých letech do sebe kopali ranní kávu a zápasili s černými sluchátky z chatrného plastu, díky nimž mohli poslouchat simultánní tlumočení do vybraného jazyka.

Nahoře na pódiu se na obrazovce za moderátorkou objevila fotografie mojí tváře. Zatímco krátce představovala mou firmu, já upírala pohled ven z obřích tónovaných oken sálu, za nimiž Tokio svítilo jarními růžovými třešňovými květy. Mohla bych klidně hned teď odejít, pomyslela jsem si. Prostě se zvednout… a odejít. Ale zatímco jsem vážně zvažovala, že uteču, uslyšela jsem v hlavě hlas svého otce.

„Lístek sis koupila sama, Taro!“ řekl by mi táta.

Tuhle větu mi opakoval celý můj život. Myslela sis, že už jsi velká holka a zvládneš jezdit na kole bez pomocných koleček? No, lístek sis koupila sama! Myslela sis, že si s kamarády dáte pár panáků vodky a tobě pak nebude zle? Lístek sis koupila sama! Od raného dětství přes mou divokou pubertu až do chvíle, kdy jsem si založila vlastní firmu, mi byl táta vždycky nablízku. Kdykoliv jsem učinila nějaký nejistý krok, mi (ne nelaskavým tónem) připomněl, že za moje průšvihy obvykle nemohl nikdo jiný než já sama.

Lístek sis koupila sama, Taro. Jinými slovy: Tvoje volba, tvoje následky.

Samozřejmě že lístek jsem si doslova sama nekoupila. Cestovní náklady, včetně zpátečního letu s British Airways v byznys třídě vázaného na pevné datum a dvou nocí v menším apartmá v hotelu Park Hyatt, mi proplatila konference. Ta v Tokiu shromáždila několik stovek odhodlaných mladých podnikatelek, které si své firmy vybudovaly z ničeho. Žen jako já. Mohla jsem vymyslet sto různých důvodů, proč přijet nemůžu. Jenže to pozvání mi lichotilo, protože navzdory té titulní stránce časopisu se moje firma pořád skládala jen ze tří stolů nacpaných do malé kanceláře na konci řady domů přestavěných z bývalých stájí. Těšila jsem se, že poprvé uvidím Tokio, a tak jsem jim řekla, že se mnou můžou počítat. Lístek jsem si tedy koupila sama, nebo snad ne?

„Tak prosím přivítejte…“

Pak jsem na paži ucítila lehký dotek ruky. Byl to muž na sedadle vedle mě. Na rozdíl od většiny lidí v sále na sobě měl oblek s kravatou. Byl o něco málo starší než většina z nás, starý však ještě nebyl.

Oči měl přátelské, ale neusmíval se. Díval se na mě smrtelně vážně. Naklonil se blíž, abych jeho slova slyšela jen já.

„Mluvte upřímně, mluvte stručně a pak už nemluvte vůbec,“ řekl mi.

Zírala jsem na něj.

Moderátorka na pódiu právě oznamovala mé jméno a jako reakce se jí dostalo jen trochy vlažného potlesku od diváků, kteří o mně pravděpodobně v životě neslyšeli.

Náročné publikum. Já ovšem hleděla na muže v obleku. Měl ostře řezané rysy a byl přitažlivý, připomínal mi Harrisona Forda v nejlepších letech, když hrál ve Svědkovi a v Pobřeží moskytů nebo tak někdy. Atraktivní dospělý muž, který už má něco za sebou. Na zápěstí měl velké, drahé hodinky, nějaké rolexky, nápadné jako náramek zámožné staré vdovy.

„Cože?“ zamračila jsem se.

„Mluvte upřímně, mluvte stručně a pak už nemluvte vůbec,“ zopakoval. „Tyhle tři věci si zapamatujte a všechno bude v pořádku. Slibuju.“ Lehce mi stiskl paži. „Tak běžte, Taro.“

Ještě chvíli jsem na něj hleděla a pak jsem přikývla. Své nedostačující poznámky jsem nechala položené na sedadle, vyšla jsem na pódium, nadechla jsem se a začala jim vyprávět, že celý příběh začal u mojí nejlepší kamarádky Ginger.

Ginger byla (a pořád je!) krásná a chytrá holka z Austrálie, která se přestěhovala ze Sydney do Londýna a nemohla zaboha sehnat nikoho, kdo by s ní šel na rande. Představte si, že se Bůh rozhodl vytvořit druhou Elle Macphersonovou, řekla jsem jim. To je Ginger. Tehdy se publikum pousmálo. Probouzeli se.

Ginger celý život surfovala, pokračovala jsem, dál jsem mluvila o Ginger a mluvila jsem upřímně. Až do dne, kdy před deseti lety moje kamarádka nasedla na let Qantas Airways do Londýna, hrála plážový volejbal na pláži Bondi. Tahle úžasná mladá žena trávila v Londýně volný čas se mnou a mým přítelem Christianem, který se později stal mým manželem, protože v jejím životě žádný muž nebyl. A to, dámy a… no, dámy, bylo něco zcela neuvěřitelného. Bylo to šílené. A bylo to prostě špatně.

Rozhodla jsem se, že musím osobně zakročit. Moje skvělá a osamělá kamarádka Ginger si zasloužila poznat skvělého muže, a tak jsem se rozhodla založit firmu.

Odříkala jsem pár statistik, čísla z mých odložených poznámek, která jsem dokázala odrecitovat zpaměti. Údaje o našem digitálním provozu. Nejnovější počty předplatitelů. Hodnocení a ohlasy na recenzním webu Trustpilot. Ale můj proslov byl ve skutečnosti o Ginger. Takhle vznikla moje společnost Angel Eyes. Internetová propojovací agentura. Seznamovací aplikace. Kvůli Ginger.

Náš slogan zněl: „Dvořte se někomu, kdo stojí za ulovení.“

V publiku jsem viděla úsměvy, dokonce i u lidí s drobnými plastovými sluchátky na uších, u delegátů, kteří moje vyprávění poslouchali v jiném jazyce. Ten příběh na ně zapůsobil i v překladu, protože jsem mluvila od srdce.

A protože jsem si k srdci vzala rady toho muže.

Promluvila jsem upřímně, promluvila jsem stručně a teď, po rozhovoru s hloučkem novinářů shromážděných na levém okraji jeviště, k nimž mě moderátorka po proslovu nasměrovala, jsem se hodlala z tohohle zatraceného pódia co nejrychleji dostat a už s nikým nemluvit.

Ale ještě předtím jsem se ohlédla na muže v obleku s kravatou, který stál, široce se usmíval a svým nadšeným potleskem vedl ovace vestoje.

Jako by na mě byl hrdý.

Až do chvíle, kdy mi přišla pokojská v podvečer nachystat pokoj na spaní, jsem spala. Když jsem se probudila, venku už byla tma a na nočním tokijském nebi zářila na všech výškových budovách pronikavá červená nouzová světla. Červené tečky byly všude a nebe vypadalo jako jedno velké souhvězdí uměle vytvořených hvězd, jako šarlatová Mléčná dráha.

Zavolala jsem domů. „Byli ze mě úplně nadšení, sakra!“

Christian se triumfálně rozesmál. „Já to věděl, že z tebe budou nadšení. Měla by sis víc věřit. Já ti říkal, že je tam úplně oslníš.“

Byla to pravda, vážně mi pořád opakoval, že ze mě budou nadšení. Než jsem odjela, když jsem se představou mluvení na veřejnosti stresovala natolik, že jsem nemohla spát, Christian předpověděl, že na publikum na konferenci udělám skvělý dojem. Já jsem však věděla, že by se mi proslov nikdy tak dobře nepovedl a publiku bych se rozhodně tak moc nelíbila, kdybych nedostala skvělou radu od muže sedícího vedle mě. Ale o sousedovi z vedlejšího sedadla ani jeho radách jsem se manželovi nezmínila a byla jsem ráda, že Christian mohl mít radost z toho, že měl pravdu.

„A jak se ti v Tokiu líbí?“

Podívala jsem se z okna na město ležící padesát pater pode mnou. Z takové výšky se Tokio zdálo být nekonečné, ale zároveň nejevilo žádné známky lidského života. Cítila jsem se být daleko od domova.

„Je to tu úžasné, ale přála bych si, abyste tu mohli být i ty s Marlonem.“

Z druhého konce linky se ke mně donesly nějaké zvuky vydávané dítětem či psem.

„Marlone? Buddy ti nechce dát pusinku, víš? Marlone? Na pusu ne. Poslouchej… ne, ty poslouchej mě, takhle si náklonnost projevujou lidi, a ne pejsci.“

Náš syn. Náš pes. Debata o tom, jestli jeden může druhého líbat.

„Tak já už tě nechám,“ řekla jsem.

„Ne, nikdy mě nesmíš nechat!“

„Haha! Miluju tě.“

„Taky tě miluju. A dobrá práce, Taro. Jsem na tebe moc pyšný. Uvidíme se za pár dní. Užij si Tokio, zasloužíš si to.“

Nechala jsem svého manžela, našeho syna i psa, aby na druhé straně planety dál pokračovali ve svých denních aktivitách, a z okna jsem se zahleděla na blikající rudé panorama tokijské noci.

Byla jsem o osm hodin napřed před domovem a den se tu chýlil ke konci.

Ale já se rázem necítila ani trochu ospalá.

3 
TARA 

Seděl sám u baru v padesátém druhém patře. Byl přitažlivý jiným způsobem než můj manžel. Bylo mi jasné, že mu ženy celý život říkaly, jak dobře vypadá, a on jim to věřil. Došla jsem k němu.

„Musím vám poděkovat za ten skvělý tip před proslovem,“ oslovila jsem ho.

Zavrtěl hlavou a usmál se. Na skoro čtyřicetiletého muže měl krásné zuby, možná trochu moc bílé.

„Kéž bych tu radu mohl vydávat za svou,“ odpověděl.

„Jsou to slova sira Johna Millse.“

„Sira Johna Millse?“

„Držitele Oscara za nejlepší herecký výkon ve vedlejší roli za Ryanovu dceru? Ne? To jste ještě nebyla na světě. Ale stejně je to geniální citát, nemyslíte? Mluvte upřímně, mluvte stručně a pak už nemluvte vůbec. Vždycky, když cítím nervozitu a zírá na mě při tom místnost plná obličejů, které čekají, až jim řeknu něco zajímavého nebo inspirativního nebo zábavného, vzpomenu si na jeho slova.“

Nedokázala jsem si představit, že by se tenhle muž mohl někdy před proslovem cítit nervózně.

„James Caine,“ představil se a natáhl ke mně ruku.

„A vaše jméno už znám.“

Potřásla jsem mu rukou, vklouzla na židličku vedle něj a objednala si čepovaného kirina. On pil nějaký složitý koktejl s kousky ovoce.

„A pomohlo to?“ zeptal se.

„Ovace vestoje jsem ještě nikdy předtím nezažila,“ odpověděla jsem. „Takže myslím, že to pomoct muselo.“

„Myslel jsem vaší kamarádce Ginger. Pomohla jí vaše firma? Povedlo se vám někoho jí najít?“

Povšimla jsem si, že řekl někoho, což mi připadalo jako správně zvolené slovo. Neřekl pravou lásku. Neřekl muže. Nesnažil se situaci zlehčovat nebo znevažovat. Ginger opravdu byla po příjezdu do Londýna velmi osamělá, byla osamělá celé roky a on její osamělost nebral na lehkou váhu. To se mi na něm hodně líbilo.

„Ginger si někoho našla,“ potvrdila jsem. „Dnes už je vdaná. Za Spikea.“

„Spikea?“

„Není to jeho pravé jméno. Aspoň myslím, že to není jeho pravé jméno. Je to celkem ironie, ale já s jejich seznámením neměla nic společného. Je to taky Australan žijící v Londýně a poznali se ve fitku. Tradičním způsobem.“

„Ale vaší firmě se podařilo prorazit,“ řekl a pozvedl sklenici s koktejlem, jako by chtěl na můj úspěch připít.

Usmála jsem se. Nebylo těžké o mých obchodních úspěších mluvit skromně.

„Myslím, že Tinder si s námi zatím hlavu nedělá. Ale na světě je spousta úžasných svobodných žen. A mužů taky. Už to děláme pět let a z toho poslední tři máme drobný zisk. Nemyslela jsem si, že se na trhu udržíme tak dlouho.“

„A jaké je vaše tajemství?“

„Mít dobrý nápad s nízkými režijními náklady. Když minimalizujete výdaje, stačí vám jen zkušený webový designér, pak někdo, kdo bude zvedat telefony, a nakonec ten dobrý nápad. A navíc netolerujeme žádné podvodníky.“

„Podvodníky?“

„To je dneska ve světě online seznamování úplný mor. Lidé, kteří se vydávají za někoho jiného. Znáte to, padesátiletí chlapi, co předstírají, že jim je pětadvacet. Muž s manželkou a dětmi, který tvrdí, že je svobodný a volný. Ženatí muži, co si na rande sundávají snubní prsten. Vídáme i ženy podvodnice, ale těch není zdaleka tolik jako mužů. Jsme jedna z mála seznamovacích služeb, které vyžadují, aby klienti vložili fotku pasu nebo řidičáku. Průkaz s fotografií po vás chtějí i v knihovně, tak proč byste ho neměl předkládat, když se registrujete na seznamovací aplikaci?“

„Jenže jak zabráníte lidem předstírat, že pořád vypadají stejně jako na profilovém obrázku, který je patnáct let starý? Nebo že vypadají jako Brad Pitt? A jak jim to zabrání poupravit si informace o svém rodinném stavu?“ Tahle formulace se mi nelíbila. Předstírat, že je člověk volný, nebylo žádné poupravování informací. Bylo to strašné, byl to odporný způsob, jak si získat něčí náklonnost.

„Nezabrání jim to,“ odpověděla jsem. „Nemůže jim to v tom zabránit. Ale aspoň je to nabádá k upřímnosti. Tedy aspoň doufám, že to tak je.“

„Jste vcelku idealistka.“

Pokrčila jsem rameny. Přistál přede mnou načepovaný kirin. Vychutnala jsem si ten první božský doušek.

„U nás v Angel Eyes se nikdy netváříme, že existuje nějaký zázračný recept na to, jak potkat dokonalého partnera,“ vysvětlovala jsem. „A nikdy lidem neslibujeme šťastný konec, protože na svém šťastném konci si každý musí pracovat sám. Zato jsme upřímní, fungujeme hladce a dokážeme naše klienty propojit s nějakou podobně smýšlející osobou, která bydlí v pohodlné dojezdové vzdálenosti. A zbytek už je pak na nich. Dneska už se navíc za seznamování na internetu nikdo nemusí stydět.“

James Caine se opřel do barové stoličky.

„Takže jste měla dobrý nápad ve správnou dobu. Společenské životy se teď točí kolem mobilů a internetu, a ne okolo lidí, na které narazíte v baru nebo v práci. A navíc máte ten skvělý slogan. Ulovte si někoho, kdo stojí za dvoření.“

Usmála jsem se. „Skoro. Ve skutečnosti to je Dvořte se někomu, kdo stojí za ulovení. Je to opačně.“

„Aha, promiňte.“

Znovu jsem se napila piva. „Napadlo nás, že by to mohlo být i naopak, jenže Dvořte se někomu, kdo stojí za ulovení je tak nějak hravě romantické, zatímco Ulovte si někoho, kdo stojí za dvoření už nám trochu zavánělo stalkováním. My vám chceme pomoct se někomu dvořit.“ Oba jsme se napůl natočili do strany, abychom spolu mohli mluvit, a teď jsme se skoro dotýkali koleny. „A co děláte vy?“

„Já na rozdíl od vás a většiny lidí na této konferenci nejsem podnikatel. Jsem jen kravaťák. Pracuju pro investiční banku a přijel jsem se sem dívat po zajímavých startupech a menších firmách s růstovým potenciálem.“

Vyndal peněženku a podal mi vizitku. James Caine z firmy Správa majetku Samarkand. Adresa v nejvyšším patře jedné z těch nových skleněných věží vedle London Bridge.

„Až se jednou konečně rozhodnete svoji firmu prodat, někdo jako já s vámi přijde vyřídit papírování,“ řekl.

Zasmála jsem se. „Já svoji firmu nikdy neprodám.“

„Ale kdybyste se náhodou jednoho dne rozhodla vstoupit na kapitálový trh a prodat část společnosti ve formě akcií, s nimiž by se dalo obchodovat na burze, pak by s vámi někdo jako já přišel domluvit IPO.“ Zaváhal.

„IPO označuje první veřejnou nabídku.“

Vzala jsem do ruky pivo. „Jo, já vím, co znamená zkratka IPO.“

„Samozřejmě že to víte. Promiňte mi to. To ta moje pásmová nemoc. Jak ji snášíte vy?“

„Ten časový posun mi dává dost zabrat. Na to asi žádné tipy nemáte, co?“

Byla jsem si jistá, že jestli mi James Caine něco na pásmovou nemoc poradí, tak to bude fungovat.

„Na časový posun je nejlepším lékem slunce,“ prohlásil s naprostou jistotou v hlase. „Melatonin je hormon, který v našem těle řídí bdělost a ospalost, a sluneční svit je přírodním melatoninem. Zítra zkuste z hotelu vyjít brzy ráno a nastavit si tak tělo na místní čas. Jak dlouho ještě v Japonsku budete?“

„Jsem tu jen na konferenci. Pozítří poletím domů.“

„To vám na překonání pásmové nemoci stačit nebude. Je potřeba jeden den za každou hodinu časového rozdílu. Nemůžete tu zůstat déle?“

To znělo trochu moc jako pozvání. Zavrtěla jsem hlavou.

„Musím zpátky domů za synem, za firmou a za psem.“

„Je škoda, že si nestihnete prohlédnout něco víc v Tokiu. Nebo Kjóto. Nebo horu Fudži. Nebo hory v prefektuře Nagano. Opravdové Japonsko.“

„Manžel mi řekl o baru, kde hrajou jenom jednu kapelu, nalévají jen jeden druh pití a servírujou jenom jedno jídlo. Tohle mi zní jako pravé Japonsko ještě víc než nějaké chrámy a hory.“

Souhlasně přikývl. „Když Japonci něco mají rádi, mají to doopravdy rádi,“ řekl. „Tím chci říct, že jsou do toho blázni, jsou tím úplně posedlí. To na nich obdivuju.“ Ukázal na mou prázdnou sklenici. „Ještě jedno?“

Mně ale jedno stačilo. Chtěla jsem jít hledat ten bar.

Pokynula jsem obsluze, aby mi vystavila účet.

„Váš proslov si budu pamatovat,“ pokračoval. „Chodím na spoustu podobných akcí a vídám tam hodně lidí, kteří založili mnoho úspěšných společností. Ale nikdy jsem neslyšel tak dobrý proslov, jako byl ten váš.“ Pozvedl svou sklenici. „To myslím vážně.“

„Bylo to jen díky vám.“

„Ne, bylo to díky siru Johnu Millsovi.“

„Pak tedy Bůh žehnej siru Johnu Millsovi.“

Účet přistál na baru před námi. Jak jsem čekala, James Caine se ho pokusil zaplatit, ale já mu to nedovolila.

Jemu i siru Johnu Millsovi jsem rozhodně dlužila drink. A navíc jsem nepotřebovala, aby mi někdo platil za pití.

Bar, který jsem hledala, růžově zářil na konci temné postranní uličky hluboko ve čtvrti Šibuja. Uvnitř byl zhruba tucet židlí, z nichž polovina byla obsazená směsicí elegantních japonských párů a zámožných gajdžin neboli „lidí zvenku“, tedy cizinců. Ten pojem jsem si přečetla ve Stručném průvodci Tokiem.

Japonsko mi připadalo jako jeviště připravené na divadelní představení, kde každý přesně věděl, jakou roli hraje. Dospívající dívky, které ulicím čtvrti Šibuja vládly, sararimani s unavenýma očima klopýtající po cestě ke svým vzdáleným domovům na předměstí, vymóděné japonské páry, sofistikovaní gajdžin, kteří sem přišli, protože vyrazit pít do Šindžuku nebo Roppongi by nebylo dostatečně cool. Každý hrál svou roli.

A mě napadlo: Jakou roli máš v Japonsku ty, Taro?

Jakou roli dnes večer hraješ?

Led Zeppelin hráli píseň „When the Levee Breaks“ ze svého čtvrtého alba. Na světle žluté zdi baru byl vystaven legendární přebal této desky, kde na poničené zdi zdemolovaného domu v popředí visela olejomalba zobrazující nějakého venkovského starce s balíkem větviček přivázaným na zádech. Za domem se v pozadí tyčil bezútěšně vyhlížející věžák.

Za barem byl pod skleněným poklopem vystavený jediný černý lanýž a za ním bylo vidět mladou kuchařku připravující jídlo v malé kuchyni, z níž se linula pára. Barman přede mě postavil sklenici australského syrahu a zeptal se, jestli chci zahrát nějakou písničku na přání. Že prý mi zahrají cokoliv, jen to samozřejmě musí být od Led Zeppelin. A já se zakřenila, protože jsem ten bar opravdu našla. Byl to podnik, kde podávají jen těstoviny s lanýži, kde si z vinného lístku můžete vybrat jen australské červené a kde hrají výhradně písničky od Led Zeppelin, a ještě k tomu z vinylu. Byl to skvělý podnik, podnik s dobrou hudbou a vybraným jídlem a pitím, co na vás čeká na konci vesmíru.

Christian by z něj byl nadšený.

Když jsem za několik hodin dorazila zpět do hotelu, přes skleněnou stěnu atria jsem zahlédla Jamese Cainea, jak v běžeckém úboru čeká na výtah nahoru (hotel Park Hyatt se nacházel ve 39. až 52. patře třístupňového mrakodrapu Shinjuku Towers), a všimla jsem si, že je ve velmi dobré kondici.

Ne v dobré kondici na svůj věk, ale na jakýkoliv věk. Všiml si mě a zamával.

A pak jsem to najednou ucítila.

Jako by mi několik centimetrů od obličeje náhle projel vlak. Snažila jsem se stát nehybně jako socha, jenže jsem zjistila, že se stále hýbu. Zdálo se, že se mi chodník otřásá pod nohama, že nějaká nepředstavitelná síla ode mě odtlačuje všechen vzduch pryč. Neviditelný vlak se mi nadále valil před očima.

Nechápala jsem, co se děje. Srdce mi začalo samou panikou divoce bušit.

A pak vedle mě stál James Caine, chytal mě za paži a já z jeho běžeckého úboru ucítila zápach potu.

„Musíme pryč od toho skla,“ řekl mi.

Udělala jsem krok do ulice, kde všechna auta zpomalovala a zastavovala, ale on mi ruku nad loktem sevřel ještě pevněji.

„Ne, do ulice ne,“ vrtěl hlavou. „Tam by na nás mohla spadnout nějaká stěna. Musíme jít sem. Pojďte, Taro!“

Vedle hotelu stála kancelářská budova bez obrovských skleněných srázů, jaké měla ta naše, a u ní jsme se pod kamennou klenbou nad vchodem ukryli. Vedle nás se utvořil hlouček japonských úředníků zahleděných do telefonů.

„Budeme v pořádku,“ ujišťoval mě James Caine. Oba jsme zvedli oči k obrovským mrakodrapům čtvrti Šindžuku a já očekávala, že se každou chvíli roztřesou, rozdrobí a sesunou k zemi. Neviditelný vlak mi stále pádil před obličejem a nejhorší na tom bylo, že jsem netušila, jak dlouho to bude trvat. Teď už mi bylo ze samého strachu nevolno.

„Není to to velké,“ ujišťoval mě. „Je pořádné, ale není to to velké.“

„Ale co se to vůbec děje?“

Pak si uvědomil, že to opravdu nechápu.

„Je to zemětřesení,“ vysvětlil mi.

A pak byl konec. Neviditelný vlak byl pryč.

„V Japonsku mají zemětřesení každý den,“ pokračoval James, zatímco jsme se vraceli do hotelu. „Většinou si jich člověk ani nevšimne. Jste v pořádku?“

Byla jsem v pořádku? Ne, v pořádku jsem se necítila. Můj smysl pro rovnováhu nefungoval úplně tak, jak by měl. Když jsem šla, země nebyla přesně tam, kde jsem ji po každém kroku očekávala, a v mém srdci přetrvávala panika. Nemohla jsem se zbavit vzpomínky na vlak, který projížděl tak blízko u mě, že by mi mohl sedřít vrstvu kůže.

„Japonsko je nejbezpečnější země na světě,“ snažil se mě rozveselit.

„Pokud vás tam nezabije sama matka Příroda,“ poznamenala jsem.

Oba jsme se usmáli.

„Jste v pohodě?“ zeptal se, když jsme mezi nepoškozenými skleněnými stěnami vcházeli zpět do své budovy.

„Teď už jsme v bezpečí.“

Nedokázala jsem se toho pocitu zbavit. Moje první zemětřesení v životě mi ukázalo, jak křehcí ve skutečnosti všichni jsme, že kolem nás působí síly, o nichž ani nepřemýšlíme, a že člověk nemůže nikdy doopravdy vědět, co se mu v příští chvíli stane.

Srdce mi bušilo tak divoce, že jsem slyšela, jak mi krev proudí v žilách.

Ve výtahu jsem zmáčkla tlačítko 52. patra. Tam se nacházel hotelový bar.

„Potřebuju se napít,“ řekla jsem.

Tentokrát mezi námi neprobíhala žádná nezávazná konverzace. Tiše jsem upíjela ze sklenice syrahu a James Caine zase upíjel perlivou vodu, aby po běhu doplnil tekutiny. Červená nouzová světla tokijské noci jako by se rozhodla zahrát představení jen pro nás. Tolik mihotavých, pronikavě rudých třpytek. Zastavil se u nás barman a James Caine s ním nenuceně zavedl řeč na proběhlou přírodní katastrofu. Barman byl plný naděje. Nebylo to to velké, to obrovské zemětřesení, na které všech čtyřicet milionů obyvatel Tokia čekalo, to, které by mohlo přijít zítra ráno nebo taky za sto let. To, které bude koncem všeho.

Dopila jsem poslední kapku vína a postavila se. Tentokrát jsem Jamese Cainea nechala zaplatit a nejistě jsem od baru odešla. Něco uvnitř mě zneklidňovalo. Je to kombinace několika věcí, říkala jsem si. Časový posun a ten bláznivý bar a úleva z toho, že proslov už byl za mnou a že se mi povedl, a všechno to pivo a červené víno, které jsem dnes vypila, a kytara Jimmyho Page a vzpomínka na ten neviditelný vlak přímo před mým obličejem. Výtahem jsme beze slova vyjeli do klubového patra, které bylo stále plné účastníků konference. Teď už byla doopravdy noc, ale pořád ještě nebylo tak pozdě. Když jsme vystoupili a vydali se dlouhou chodbou, uvědomila jsem si, že máme pokoje ve stejném patře. Nepokusil se mě dotknout, ale já vycítila, že kdybych zavrávorala nebo upadla, byl připravený mě chytit. Neupadla jsem. Jeho pokoj byl ten nejblíž k výtahu.

„Tady bydlím,“ ukázal a vytáhl klíčovou kartu od pokoje. „Tak tedy dobrou noc, Taro.“

Přikývla jsem, pokračovala chodbou dál a vybavovala si přitom, jaké to bylo, když jsem čekala, až se mi svět rozpadne před očima.

Před dveřmi do pokoje jsem se zarazila. Byla jsem vděčná za to, že se země už nehýbe.

James Caine pořád čekal na druhém konci chodby, jako by chtěl dohlédnout na to, že se bezpečně dostanu do pokoje. Postával tam jako mladý Harrison Ford, který se právě vrátil z běhání. Chodí Harrison Ford běhat?

Měl o mě starost. A bylo v tom ještě něco dalšího. Jistěže v tom bylo ještě něco dalšího. Jako by mi dával čas na rozmyšlenou.

Já se totiž ještě nerozmyslela.

Stála jsem tam, a přestože jsem věděla, že už bych se touhle dobou měla cítit slušně opilá, rázem jsem si připadala naprosto střízlivá a ani trochu se mi nechtělo jít spát.

James pořád čekal a s kartou v ruce mě sledoval. Vydechla jsem vzduch, který jsem v plicích zadržovala možná pár vteřin a možná několik let, a pak jsem se vydala za ním.

Takže to byla moje volba. Moje následky.

Celou dobu mě sledoval, jak k němu přicházím. Ten lístek jsem si koupila sama, tati.

4 
TARA 

Já a Christian jsme postel sdíleli už deset let.

Byli jsme pořád mladí, pořád jsme byli jeden do druhého blázni a největší problém, na nějž jsme v rámci manželského sexuálního života naráželi, byla nutnost neustálého plánování. Některé večery neproudilo vychlazené prosecco tak, jak mělo, protože nám v posteli překáželo dítě či pes, nebo protože jeden z nás (skoro vždycky já) byl po celém dni práce vyčerpaný. A když s někým strávíte v milujícím vztahu už několik tisíc nocí, tak vždycky víte jednu věc naprosto jistě. Zítra je taky den. A pokud máte zrovna opravdu nabitý týden, který z vás vysál veškerou energii, pořád si můžete být jisti, že prosecco počká na víkend. Stejně jako vy.

Milovala jsem pevné a vypracované tělo svého atraktivního manžela. Takové tělo má muž jedině v tom případě, že na něm soustavně pracuje. Milovala jsem na něm to, že věděl, co v posteli chci, co mám ráda a co od něj očekávám. Po těch několika tisících společně strávených nocí měl Christian dokonale nastudované veškeré mé potřeby, preference a věci, které mě nutily vzdychat ze samého nitra duše. V nocích, kdy Marlon tvrdě spal, já nebyla vyčerpaná z práce a oba jsme měli čas a energii a chuť na toho druhého, věděl Christian přesně, kde najít zakopaný poklad. Což samozřejmě fungovalo v obou směrech – i já jsem věděla, co ho přivede k šílenství, ale u mužů je hledání zakopaného pokladu vždycky daleko jednodušší. S Christianem jsme žili dospělým životem, v jehož rámci jsme se museli starat o všední povinnosti a práce spojené s vedením společné domácnosti a obstaráváním rodiny. Pořád jsme ovšem cítili tu starou touhu jeden po druhém. Ta z našeho vztahu zatím nevyprchala. Sice se trochu změnila, ale stále jsme byli ve stádiu, kdy důvěrná znalost těla toho druhého byla jedině výhodou. Sex s mým manželem byl láskyplný, něžný a spolehlivě pravidelný. Přátelé nám záviděli, že se nám to tam dařilo vmáčknout (v obou smyslech té fráze) několikrát týdně.

Jednu věc ovšem popřít nemůžu. Christian se se mnou miloval.

Ale v Tokiu jsem se nechala ojet.

S Jamesem Cainem v tom žádná láska nebyla.

V chodbičce jeho apartmá jsme se začali líbat, jeho ruce přejížděly po mém těle tam a zpátky a jeho ústa zaútočila na ta má, jako by po mně šíleně prahnul. Bylo to ještě víc než dychtivost nebo touha, bylo to za hranicí čehokoliv, co by se podobalo zdravé chuti, na jakou jsem byla zvyklá. Bylo to téměř brutální. Rychle ze sebe serval běžecký úbor a pak se začal sápat po elegantních letních šatech od Stelly McCartney, které jsem si do toho bláznivého baru oblékla. Na vteřinu ode mě odstoupil, abych se mohla postarat o komplikované zapínání a zip na zadní straně, ale zatímco popadal dech, nepřestával po mně přejíždět prsty.