Štěpán Javůrek

Sudetský dům

Jaro – léto 1945

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Štěpán Javůrek, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0644-4 (epub)

ISBN 978-80-279-0645-1 (mobi)

Věnováno mé prababičce Marii Smolíkové a mému pradědečkovi Jiřímu Smolíkovi. I oni kdysi osídlovali české pohraničí.

Rád bych na tomto místě poděkoval paní Jitce kulhánkové za laskavou péči, kterou mému textu věnovala, a za mnoho cenných poznatků, které mně při psaní knihy poskytla. Na výsledné podobě knihy má velký podíl.

Autor a nakladatelství mOBA děkují také panu Pavlu Beranovi, autoru a správci internetové databáze zanikleobce.cz, za souhlas s použitím fotografie obce Glasendorf na obálce této knihy.

SLOVO AUTORA

Příběh, který budete číst v této knize, se odehrává v neznámých horách a v neznámé vesnici. Tuto vesnici jsem pojmenoval Glasendorf, v českém ekvivalentu Skláře. Skutečný Glasendorf (česky Sklenářovice) se nacházel v Krkonoších a zanikl po 2. světové válce. Fotografie použitá na obálce této knihy zobrazuje právě onen Glasendorf v Krkonoších.

Můj knižní Glasendorf je ale, jak jsem již uvedl, ves smyšlená. Její podobu i osudy jsem si vytvořil jen ve své hlavě. V jakém místě a v jakých horách se tedy můj knižní Glasendorf nachází? Nechť si jej každý čtenář umístí do míst, která má rád, a do hor, které jsou mu nejbližší.

Nejde totiž o to, kde se příběh odehrává, ale o lidi, kteří jej vytvářejí.

BŘEZEN 1945

Dvoukolák přeskakoval z kamene na kámen. Bořil se do změklé jarní půdy. Kličkoval úzkou strouhou sem a tam. Tři osoby, které jej s námahou tlačily, mlčely. Soustředily se na cestu a byly samy se svými myšlenkami. Za svým úkolem vyrazily hned, jakmile půda rozmrzla natolik, aby se do ní dalo kopat. Žena by ještě několik týdnů počkala. Bylo-li vůbec nutné tohle všechno dělat. Muž měl naopak pocit, že může být každým dnem pozdě.

Heinz Fuchs v poslední době často vzpomínal na to, jak sem do Glasendorfu před léty přišel. Přiženil se z Brodu, městečka ležícího v podhůří. Právě v Brodu potkal svou budoucí manželku. Hannelore přijela s rodiči na svatojánskou pouť. Byla to nejhezčí dívka, jakou kdy Heinz viděl. Pamatoval si, jak se dovolil jejího otce, zda ji může vzít do kola. Starý pán si nejprve prohlédl jeho ruce. Heinze to překvapilo, brzy však pochopil. Přiženil se totiž do hospodářství.

Zpočátku to v Glasendorfu nebyl žádný med. Žili pohromadě, mladí a staří spolu. V domě, kde se Hannelore narodila. Chodili pracovat, tchán do lesa a Heinz na hamr. Zároveň se museli zvládnout postarat o rozhlehlé rodinné hospodářství. Heinz při každém kroku cítil, že tu není pánem. Vše bylo tak, jak řekl starší hospodář. Mladý si připadal jako pohůnek. Nová situace ho dost hryzala, časem však pochopil, že takový je koloběh života tady na horách. Každý si musí trpělivě počkat na svou šanci. A tak pracoval, miloval, žil a čekal.

Dřina a odříkání jej nakonec k tomu kousku půdy trvale připoutaly. S každou další kapkou potu, s každým šrámem, který si způsobil, s každou hodinou, kterou trávil obděláváním té zpupné horské půdy, to tady miloval víc a víc. A po celou tu dobu, kdy se zde učil žít, stála po jeho boku žena, která s ním teď úvozem tlačila dvoukolák.

Nebylo vždycky dobře. Ale ať už jim život zkřížily jakékoliv problémy, Hannelore byla vždy silná. Vlastně mnohem silnější než on. Měla tvrdou hlavu po otci a nezměrnou vůli po matce. Byla to typická dcera těchto hor. Na první pohled chladná, tvrdá, nepřístupná. Také velmi zbožná. Pod tou slupkou, kterou ukazovala svému okolí, však žila žena, která uměla vroucně milovat. Ale také nenávidět a trestat, když někdo ohrožoval její svět. Žilo se jim společně dobře.

Staří postupně odešli na věčnost a oni tady zůstali sami se svými dětmi. Hannelore dala Heinzovi syna a dceru. Žili pak stejně jako většina rodin v okolí. V souladu s Bohem i okolní přírodou. Měli svůj dům, své hospodářství, pár pacholků a jednu děvečku, pole, louky, les, pár ovocných stromů. K tomu krávy, koně, slepice, kozu a psa Arna. To byl miláček rodiny.

Dělali těžkou práci. Dřeli od rána do večera. Stejně jako generace před nimi. Sbírali kameny z polí, obdělávali půdu, pěstovali, co se na horách vypěstovat dalo. Starali se o zvířata, ženy dojily krávy a rodily telata, muži stavěli ohrady a kovali podkovy. Za to vše jim příroda poskytovala skromné živobytí. Nikdo jim nezáviděl. Každý ze sousedů totiž dobře věděl, že tenhle chlebíček má tuze tvrdou kůrku. A oni sami si nestěžovali. Neznali totiž nic jiného než neustávající lopotu. Koloběh života.

Heinz a Hannelore se kdysi před léty brali z čisté lásky. Společný život ukázal, že to byla zároveň volba rozumná. Láska totiž časem pomine. Někde pak zůstane jen ticho a prázdnota. Jinde přetrvá respekt, přátelství a vzájemná úcta. Tak tomu bylo i v jejich domě. Společný úděl je spojil a upevnil jejich vztah. Když přišly děti, nebyl už čas na bilancování. Na pole se beztak muselo každé ráno. Ať už lilo nebo byl jasný den. Heinz byl dobrý muž. A Hannelore děkovala Bohu za to, jaký život pro ni a její rodinu připravil.

Milovala svůj rodný kraj. Svoje hory. A Glasendorf, ve kterém prožila celý svůj dosavadní život. Milovala také svého muže a dvě děti, syna Jense a dceru Paulu. A milovala ten dům, jejich krásný dům, ve kterém se narodila a ve kterém měla vždy bezpečné útočiště. Když ji někdy přepadl splín a život na ni nesnesitelně padal, šla se projít po okolí, vylezla na Vlčí hřbet, posadila se a koukala dolů na střechy glasendorfských domů. Všechno se dá zvládnout, opakovala si. Všechno se vždy nakonec nějak vyřeší. Klidná a smířená se pak vracela domů. Ať přijde, co má.

A pak se nad jejím rodným Glasendorfem začala zatahovat mračna. První válku ještě jakžtakž přežili. Na jejím konci se narodil Jens. I díky němu to byla doba, která byla pro mladé manželství šťastná. Po válce se život vrátil do starých kolejí. S nově příchozími sousedy z vnitrozemí se dobře sžili. Nebo se s jejich přítomností alespoň smířili. Stejně jako s mladou republikou. Přestáli i první hospodářské krize, které na jejich hory udeřily. Žili skromně. A co potřebovali, to si vypěstovali. Léta strádání navíc lidi sblížila. Bídu sice cítili na každém kroku, ale žít se prostě muselo.

Když už bylo tak špatně, že to šlo sotva vydržet, objevil se Hitler. Mluvil, na rozdíl od pražské vlády, jejich jazykem. A říkal přesně to, co chtěli slyšet. Z Německa navíc přicházely zprávy o tom, jak ten na první pohled směšný muž staví národ na nohy. Národ! To byla struna, na kterou často a rád hrál. A do svého národa počítal i je. Sudetské Němce. Zpočátku jim spíše lezl na nervy. Nerozuměli tomu, proč by jim měli vadit sousedé, vedle kterých pokojně žijí. Rychle si je ale svou výřečností a plamennou upřímností získal. Otevřel jim oči. Najednou viděli všechna příkoří, která se jim děla, všechny starosti, které přinášel život v jejich rodném kraji, a přece v cizí republice. Když pak těch pár Čechů, co tu žilo, odcházelo, nikdo je nezdržoval. Naopak. Kdo nezmizel z vlastní vůle, tomu pomohli. Heinz Fuchs osobně nikomu neublížil. Těm, kteří Čechy bili a ponižovali, však nic nevyčítal. Vyháněli je přece z půdy, která byla německá. Jejich.

Nedlouho poté padla nenáviděná hraniční závora a sám Vůdce přijel, aby je definitivně zbavil okovů. Vítali ho s nadšením. Až sem do Glasendorfu se Hitler osobně nedostal, alespoň tedy vyvěsili prapory a vyšli do ulic. I Fuchsovi měli v oknech vylepené hákové kříže. A byli na to hrdí. Jako by s příchodem německé armády přišla do jejich hor dobrá nálada. Euforie a nadšení lidí se dalo téměř zhmotnit. Najednou se před nimi otevíraly nové perspektivy. A zítřejší den se zdál světlejší než dnešek. Ani ta věčná lopota nebyla najednou tak těžká. Někteří sice prorokovali, že bude válka, ale nikdo je neposlouchal. Nikdo si nechtěl plést hlavu zbytečnými starostmi.

Pak jim Hitler vzal syna. Jens musel narukovat do armády. Šel bojovat za svou vlast. Stejně jako tisíce dalších chlapců. Poprvé zapochybovali, zda cena, kterou budou muset zaplatit, nebude příliš vysoká. Heinz synův odchod nesl hůře než jeho žena. Ta zůstala tvrdá. Byla to Jensova povinnost. A povinnosti ona ctila. Jednoho dne se nám vrátí jako hrdina, říkávala. Hlavně aby se opravdu vrátil, myslíval si Heinz. Jens byl v jeho očích stále ten malý, nevinný chlapec. A teď byl pryč. Od té chvíle jako by se všechno definitivně zlomilo ve špatné. Brzy začala válka. Jim, obyčejným lidem, teď už pouze lhali. Vyprávěli jim o rychlém, drtivém vítězství. A ono nepřicházelo. Tvrdili, že tahle válka se nedá prohrát. Nejprve to skutečně vypadalo na splnění Vůdcových tužeb. Pak přišly první porážky. Přibývalo jich. Nakonec se situace obrátila a jejich vojáci byli v permanentní defenzivě. Zprávy, které dostávali, byly však stále stejné. Propaganda jela na plné obrátky. Kontrast s normálním životem a s tím, co vyprávěli zmrzačení navrátilci z fronty, ale nemohl být větší. Lidé z toho všeho byli zmatení. Jenže ozvat se báli.

A pak přišel okamžik, kdy to v Glasendorfu vyslovil první člověk nahlas. Prohrajeme. Mnozí mu vynadali, kdekdo hrozil pěstí. Ale hodně místních, Heinz Fuchs byl mezi nimi, pocítilo zvláštní druh úlevy. Konečně někdo našel odvahu a řekl to, co všichni cítili. O pár měsíců později už nepochyboval nikdo. Byla to smutná definitiva. Jako když se potápí loď. Hitler jim popletl hlavy. Sliboval skvělou budoucnost pro všechny. Zavedl je kvůli tomu do války. Poštval proti nim celý svět. A teď je přivedl až sem. Do lesa nad vsí, kde úzkou strouhou tlačili dvoukolák plný svých nejcennějších věcí.

Dřeli se s nákladem a od pusy jim při každém výdechu unikaly obláčky páry. Heinz a Hannelore táhli vozík za oj, zatímco jejich dcera Paula se do něj opírala zezadu. Přitom kontrolovala, aby se věci na nějaké nerovnosti nevysypaly. Postupovali pomalu, cesta byla namáhavá. Přejeli kořen stromu, který si během staletí proklestil cestu napříč strouhou, a jejich náklad pod plachtou nebezpečně zacinkal. Dojeli na kousek rovné země a tam se na chvíli zastavili. Heinz se opřel zády o nejbližší strom a zhluboka oddechoval. Sbíral sílu na další cestu. Hannelore chtěla něco říct. Dvakrát slova na poslední chvíli spolkla. Nakonec se neudržela.

„Je tohle všechno nutné?“ Vztekle rozhodila rukama.

„Už jsme o tom mluvili,“ odbyl ji Heinz.

„Je to celé zbytečné!“ trvala na svém.

„Zbytečné? Copak jsi hluchá a slepá? Ty nevíš, co se děje všude okolo? I Blaschke říkal…“

„Blaschke! Ten tvůj Blaschke! Pokud vím, ten ještě nedávno vyprávěl, že tuhle válku vyhrajeme. A vy jste na něho koukali jako na proroka!“

„Já nevím, proč tohle děláš,“ svěsil Heinz smutně ramena.

„Protože mně to připadá absurdní! Tohle je ještě pořád náš domov! A já nevidím žádný důvod, proč bychom měli tajně schovávat své věci jako nějací podvodníci!“

„Vždyť to není napořád! Je to jen dočasné opatření. Američané jsou za Rýnem! Za Rýnem, rozumíš tomu? A o tom, co dělají Rusové tam, kam přijdou, jsem toho slyšel tolik, až mě mrazí! Projdou tudy! Na to se dá spolehnout! Jedni, druzí, možná obě armády! Nebudu zbytečně riskovat, že o všechno přijdeme!“

„Oni tak budou mít čas prohrabovat se nám v prádelníku!“

„Nehádejte se,“ napomenula je Paula klidným hlasem. „Když už jsme tady, tak to dokončíme,“ zvedla se odhodlaně z kamene, na kterém seděla.

Měla pravdu. Byla mladá, čerstvě devatenáctiletá, přesto z ní vyzařoval klid a moudrost. Vypadala jako dítě, ale svým chováním a vyjadřováním budila dojem, jako by byla mnohem starší. Možná to bylo tím, co v posledních letech musela zažívat. Doba, ve které žili, jako by dělala lidi staršími. Jako by ukrajovala čas rychleji. Vydali se na další cestu.

Dojeli na místo, které měl Heinz předem vybrané. Zdejší lesy znal za ta léta jako málokdo. Na plošině mezi dvěma javory byla půda měkčí a bez kamenů. Zastavil dvoukolák a došel přesně doprostřed mýtinky.

„Tady to uděláme. Tohle místo je dobře zapamatovatelné,“ rozhlížel se kolem. „Přesně mezi těmi dvěma stromy!“

Vzali z dvoukoláku lopaty a krumpáč. Heinz se rozmáchl a zasadil do ztvrdlé země první ránu. Napadlo jej, kolikrát už do téhle práce vložil veškerou svou sílu a energii… Kolikrát tenhle zápas s přírodou podstoupil? Nedalo se to spočítat. Pokaždé, když se do místní půdy pustil, bylo to proto, aby něco vytvořil. Postavil kůlnu. Vypěstoval obživu pro rodinu. Zarazil do země sloup, který bude držet plot. Dnes poprvé nic netvořil. Kopal proto, aby mohl schovat své nejosobnější věci. Jako nějaký zloděj. Bylo mu všelijak.

Kopali, jak nejrychleji uměli. Heinz, matka i dcera. Se stejnou vervou. Chtěli to mít co nejrychleji za sebou. Když byla jáma dost hluboká i široká, sejmuli z vozu plachtu. Heinz skočil do díry a Hannelore mu podávala jednotlivé krabice, předměty a cennosti. Vše pečlivě zabalené. Netušili, jak dlouho své skromné bohatství, ty vzpomínky na doby, kdy byl svět okolo v pořádku, budou muset nechat v zemi. S každým dalším předmětem, který manželovi podávala, jako by se Hannelore loučila s kusem sebe sama. Bylo jí to líto a zároveň měla nesmírný vztek. Tohle se nikdy nemělo stát.

Netrvalo dlouho a leželo tady všechno. Šperky, z nichž se mnohé dědily v rodině z generace na generaci. Dva obrazy. Rodinné fotografie. Důležité dokumenty a dopisy. Stříbrné nádobí po rodičích. Heinzův sudetský kroj. Pár knih. A celoživotní úspory. Heinz se vydrápal nahoru, postavil se vedle svých blízkých a společně civěli dolů, do hrobu svých vzpomínek. Byl to vlastně pohřeb. Tak jako se lidé loučí se svými zemřelými, aby jejich odchodem uzavřeli další kapitolu vlastních životů, loučili se i oni s tím, co měli rádi. Co vytvářelo jejich svět.

Pak vzal Heinz do ruky lopatu a opatrně hodil do díry první hrst hlíny. Hannelore jej napodobila. Společně pak, rychle a se zuřivou urputností, srovnali hrob s okolním terénem. Chtěli odsud co nejrychleji zmizet. Když byli hotoví, Heinz ještě jednou vše zkontroloval a potom konečně vyrazili pryč. Zpátky do svého domu. Na místo, kde se ještě pořád mohli cítit v bezpečí.

„Pojďme se na chvíli projít. Třeba na Vlčí hřbet,“ navrhla zničehonic Hannelore.

Na Vlčí hřbet pravidelně chodívali, když byly děti malé. Vždy v neděli cestou z kostela. Hannelore tam stále čas od času zašla, když potřebovala klid a soukromí. Tam nahoře si vždy udělala chvíli jen pro sebe. Společně tam ale nebyli několik let. Vlastně od té doby, co jejich Jens odešel k armádě. Když nebyli všichni pohromadě, nemělo pro ně cenu tuto tradici dále udržovat. Teď se jim však ten spontánní nápad zalíbil.

Dvoukolák nechali stát na cestě pod svahem a všichni společně vyšplhali kamenitou cestou nahoru. Vrchol Vlčího hřbetu byla odlesněná placka, které vévodil z dálky viditelný dřevěný kříž. Byl tu odjakživa. Hannelore jej pamatovala už jako malá holka. Jižnímu okraji Vlčího hřbetu pak dominovala plochá skála, které říkali Friedrichova vyhlídka. Kdo byl Friedrich, si už nikdo z živých nepamatoval, přesto se tento název udržel do dnešních dní.

Heinz vystoupil na kámen a pomohl nahoru oběma ženám. Sesedli se těsně k sobě, rameno k rameni, a zahleděli se dolů do údolí. V dálce pod nimi se rýsovaly jednotlivé střechy glasendorfských domů. Z většiny komínů stoupal úzký sloupec kouře, sem tam bylo slyšet štěkat psa nebo zabučet krávu. Když člověk trochu přimhouřil oči a na chvíli se zasnil, mohl mít pocit, že tam dole je všechno v pořádku. Byl to stejný obraz, jako když sem chodívali ve šťastných časech. I vzduch byl stejně ostrý a ledový, také okolní les stejně šuměl. Jako by příroda kolem ignorovala, jak šílený je svět všude okolo. V jednu chvíli si Paula vzpomněla na svého bratra. Svého milovaného Jense, který ji vždy chránil před vším zlým. Kdepak teď asi je? A jak se mu daří? Nemají o něm už dlouho žádné zprávy. Vlastně vůbec nevědí, zda je živ. Z přemýšlení ji vytrhla matka.

„Pojďme domů,“ zašeptala a jako první se zvedla ze studené skály.

BŘEZEN 1945

VE STEJNÉ DOBĚ NA JINÉM MÍSTĚ

Marie Smolíková vařila meltu v jejich malém bytě. Stála v kuchyni, která byla zároveň obývacím pokojem, ložnicí rodičů i pracovnou. Celý byt už měl jen jeden malý pokojíček, kde se nedalo ani pořádně otočit. Právě menší pokojíček byl Františkův. Rodiče chtěli, aby měl alespoň trochu soukromí. Aby mohl spát na vlastní posteli. Sami rodiče si před spaním museli uklidit skromný obývací pokoj a rozložit starý gauč.

Marii ten věčný nedostatek prostoru tolik nevadil. Byla ze své podstaty skromná a přizpůsobivá. Oba její chlapci, jak jim říkávala, však skrytě trpěli. Jiří, její manžel, postrádal slunce, světlo, čerstvý vzduch a možnost se kdykoliv rozběhnout. Pocity a zážitky mládí, prožitého na šumavském statku, měl v sobě hluboko zakořeněné. Byl dítětem vesnice. Přírodu potřeboval, aby mohl žít. Praha, kde s rodinou momentálně žil, jej zaživa požírala. A tenhle byt to jen umocňoval.

Syn František trpěl prostě jen kvůli nezkrotnému mládí. Jako každý mladý muž toužil po ruchu všedního dne, toužil po událostech, chtěl se setkávat se svými vrstevníky. Díky té hloupé válce byl však odkázán na tento krcálek. Život jako by se tu odehrával ve smyčce, která se stále opakovala. Dny se vlekly. Stále se jen na něco čekalo. Nebylo se na co těšit, pro co se nadchnout. Marie sama sobě slíbila, že jakmile ta šílená válka skončí, odejdou odsud. Nejen z tohoto bytu, ale i z Prahy. Splní si sen o životě na venkově. Netušila sice, jak to udělají, ale ta nevědomost jí nic neubírala na odhodlání.

Právě se chystala odstavit konvičku z malé plotýnky, když se ozval pronikavý domovní zvonek. Nadskočila leknutím a krve by se v ní nedořezal. Jako pokaždé, když se tenhle zvuk ozval. Za celou válku je nikdo nikdy nečekaně nepřepadl. Nikdy je nikdo nevytáhl z postelí, neproběhla u nich domovní prohlídka ani nic podobného. Žili obyčejně, stranou zájmu, nebyli žádní hrdinové. Nikoho neschovávali, nebyli členy žádné organizace, nepřechovávali žádné zakázané písemnosti. Jednou dokonce, když se u vchodu do jejich domu motal jakýsi zbídačený muž a prosil o pomoc, odvrátili zrak a přešli na druhý chodník. Několikrát obkroužili celý blok, dokud se ta nahrbená postava neztratila. Nebyli na to pyšní a nikdy víc o tom nemluvili. Nechtěli mít zkrátka žádné problémy. A už vůbec ne s gestapem.

Jediným škraloupem, který nad nimi visel, byl nedávný návrat Františka. Jejich syn tady totiž neměl být. Byl nasazen na práci v Říši. Povedlo se mu však odtamtud utéct. Nikdo jej naštěstí nehledal. Ti, co jej měli hlídat v Německu, byli už na pokraji sil. Továrnu, ve které František pracoval, bombardovali Spojenci takřka denně. Zemřelo tam tolik lidí! Nějaký Smolík jim nemohl chybět. A pražské gestapo? To mělo jiné starosti než honit české zběhy.

Přes to všechno, co se jí v rychlosti přehnalo hlavou, si Marie nemohla být jistá, kdo právě zvoní za dveřmi. Pomalu k nim přešla a položila ucho na oprýskané dřevo. Na druhé straně bylo ticho.

„Kdo je tam?“ zeptala se.

„Otevřete! To jsem já!“

Rychle otočila klíčem v zámku a otevřela dveře. Ten hlas bezpečně poznala. Profesor Horák.

Malý, lehce obtloustlý muž s dobráckým obličejem a řídkými šedivými vlasy vpadl dovnitř.

„Dobrý den, Marie!“ Srdečně jí stiskl ruku.

„Pojďte dál,“ vyzvala jej. „Dáte si kávu?“

„Pokud mohu prosit,“ kývl hlavou a pokračoval dál do bytu.

Profesor Otakar Horák byl někým, koho mohli s trochou fantazie nazývat rodinným přítelem. Seznámili se s ním krátce poté, co přišli do Prahy. Bydleli tehdy v jedné pronajaté místnosti v dělnické kolonii. Marie spravovala oblečení lidem z lepší společnosti a Jiří dělal cokoli, za co mu byli ochotni zaplatit. Stavěl zdi, jezdil s povozem, topil v kotelně nebo stěhoval těžké kusy nábytku. Stálou práci však neměl. Jednoho dne dostal nabídku přivydělat si složením uhlí do sklepa rodinného domu. V tom domě žil právě profesor Horák.

Když byla práce hotova, šel si Jiří pro odměnu a při té příležitosti se dal s profesorem do řeči. Otakar Horák miloval lidské příběhy. Byl to humanista a každý člověk mu připadal jedinečný, osobitý a originální.

„Vy nejste zdejší, viďte?“ zeptal se.

„Jak jste to poznal?“ Jiří k němu překvapeně vzhlédl. Profesor se jen shovívavě usmál. „Prozradil vás přízvuk.“

„Jo, toho se člověk jen tak nezbaví. Stejně jako společenské třídy, do které patří, a toho, čím je,“ přitakal Jiří Smolík.

„A čím vy tedy doopravdy jste?“

„Vyrostl jsem jako hospodář, pane. Zemědělec.“

„Odněkud ze Šumavy, že?“

„Jak to víte?“ Jiří se teď zatvářil ohromeně.

„Přízvuk,“ připomněl profesor. „Je to můj obor, jsem jazykovědec,“ dodal jakoby omluvně.

A pak vyzval Jiřího, aby mu o svém původu a o tom, jak se dostal do Prahy, vyprávěl.

Jiří měl už dávno potřebu svěřit se se svým údělem někomu jinému než vlastní ženě. A tak začal:

„Narodil jsem se, jak jste ostatně sám poznal, na Šumavě. Kubova Huť, tak se ten nádherný kousek země jmenuje.“ Na chvíli se zasnil, aby se vrátil ve vzpomínkách kamsi daleko. „Všichni okolo nás pocházeli ze sklářských rodů, my jsme však byli sedláci. Otec byl na svůj původ náležitě hrdý! Od mládí jsem neznal nic jiného než dřinu na polích. Bral jsem to jako úděl, kdepak se vzpouzet. A možná jsem taky někde vzadu ve své mladé hlavě cítil, že všechno, co dělám, dělám pro sebe. Byli jsme čtyři sourozenci a já byl nejstarší. Grunt měl být jednoho dne můj. Čím starší jsem byl, tím větší jsem však měl strach, že otec nakonec celý náš majetek propije. Přes den to s ním ještě šlo. Ale jak zapadlo slunce za šumavské hvozdy, vzal láhev a nezřízeně pil.“

Profesor napjatě poslouchal.

„Nejhorší to bylo v zimě, když se většina práce odehrávala ve světnici. Otec ležel na tvrdé lavici a od rána nasával. Byl pak nesmírně zlý. Že jsem od něj sem tam jednu chytil já, to šlo vydržet. Když ale bil matku nebo mé mladší sourozence, svírala se mi ruka v pěst. Tak moc jsem si to s ním chtěl vyřídit! A pak se jednou ucho utrhlo.“

Jiří teď ztlumil hlas téměř v šepot.

„Bylo to uprostřed zimy. Tolik sněhu, kolik ho bylo všude okolo, jsme u nás na Šumavě dlouho nepamatovali. Nedalo se dělat vůbec nic, ani dojít k muzice do sousední vsi. Všichni tak seděli doma a pomalu si lezli na nervy. Otec byl podrážděnější než kdy dřív. Měl zlo v očích. Co chvíli se snažil vyvolat konflikt s matkou nebo s námi. Pokaždé kvůli úplné maličkosti. Jednou se s maminkou šíleně pohádali uprostřed noci. Leželi jsme vedle v komůrce a slyšeli každé slovo. Nakonec otec vyhnal matku spát do maštale k dobytku. Bylo to strašně ponižující, ale nestalo se to zdaleka poprvé. A tak jsem nakonec, když bouřka odezněla, usnul.

Na to ráno nikdy v životě nezapomenu. Dobytek řval. Měl žízeň. Probudil jsem se a první, co mě napadlo, bylo, že s maminkou se muselo něco stát. Nenechala by řvát jedinou kravku. Vždy hned po ránu, ještě dříve než sebe a rodinu, obsloužila všechen dobytek a ostatní domácí zvířata. Vyběhl jsem ze své komůrky, tak jak jsem byl, a mazal do maštale. Tam, uprostřed ustájených zvířat, visela na trámu má maminka. Oběsila se.“

Jiřímu se teď po tváři koulely slzy.

„Jestli to nechcete vyprávět dál, netrap se.“ Profesor nevěděl, co jiného říct.

Jiří dal gestem ruky najevo, že je to v pořádku. Poprosil profesora o sklenici vody, napil se a pokračoval.

„Vrátil jsem se do světnice. Nepamatuji si jeden jediný krok. Vlastně mám následující události slité v jednu nepěknou vzpomínku. Otec chrápal na lavici. Byl jako pytel brambor. Beze slova jsem vzal dřevěný kříž.

Maminčin kříž, který visel na zdi. Začal jsem otce mlátit hlava nehlava. Křičel, bránil se rukama, ale na nic jiného se nezmohl. Byl pořád ještě úplně ožralý. Dobře jsem věděl, že jej musím umlátit k smrti, jinak to udělá on mně, až vystřízliví. Bývalo by se mi to asi povedlo. Stalo se však něco, co bych nikdy nečekal. Otci přišli na pomoc moji mladší bratři. Postavili se proti mně.“

František se znovu napil vody.

„Vůbec to nedávalo smysl! Otec přeci tloukl i je. Neměl pro ně dobrého slova, zatímco já jsem se jich, svých mladších sourozenců, vždy zastával. Oni tam ale v tu chvíli stáli, připraveni se na mě vrhnout. Bylo to, jako by mi vrazili do duše nůž. Zahodil jsem kříž, prošel mlčky okolo nich, sbalil si raneček svých věcí a už se do toho domu nikdy nevrátil.“

Rozhostilo se ticho.

„Kam jste šel?“ zeptal se nakonec profesor.

„Kam mě nohy nesly,“ usmál se Jiří poprvé za celou dobu. „Šel jsem od domu k domu, prosil o práci, nebo alespoň o kus chleba a nocleh někde na seně. Nakonec jsem skončil až u Domažlic. V Meclově mě hospodář přijal na statek jako čeledína. Byl to tvrdý, ale férový chlap. Moje karta se začala obracet. Měl jsem stálou práci, střechu nad hlavou a hlavně jsem tam na statku poznal Marii.

Byla z vedlejší vsi a pracovala jako děvečka. Rychle jsme se do sebe zakoukali. Hospodář z naší lásky velkou radost neměl. A její rodiče už vůbec ne. Všichni asi tušili, jak tohle skončí. A taky že ano. Neuplynuly ani dva roky, když mi Marie sdělila tu radostnou novinu. Nosila pod srdcem naše dítě. A já se najednou musel postarat o rodinu.

Bydleli jsme v malém domě spolu s jejími rodiči a snili si svůj sen o tom, že jednou budeme ve svém. Uměli jsme ale počítat. Z toho, co jsem vydělal u sedláka, jsme se sotva uživili, natož abychom dokázali něco uspořit. Čas ale běžel, František, náš syn, rostl a my jsme se smířili s tím, že naše sny zůstanou navždy jen zbožným přáním. Nakonec nám vlastně pomohl ten německý blázen.“

Profesor se po těch odvážných slovech instinktivně rozhlédl okolo sebe.

„Ve třicátých letech jako by se lidé pomátli. Nejdříve se všichni přestali smát, pak si navzájem začali vyčítat staré křivdy, nakonec se proti sobě postavili přátelé, dokonce i jednotliví členové rodiny. Měli jsme malé dítě a měli jsme strach. Několik chlapů z okolních vesnic odešlo za živobytím do vnitrozemí. Psali domů dopisy, že okolo Prahy se práce najde snáz než v pohraničí. A kdo se nebojí postavit k dílu a nevybírá si, dokáže si i slušně vydělat. Krátce jsme se s Marií poradili, sbalili Františka a šli hledat své štěstí do Prahy.

Sedlák nejprve hartusil, hrozil, pak mě ale objal a dal mi na cestu pár peněz do začátku. Když jsem se o pár měsíců později dozvěděl, že ho Němci zastřelili na jeho vlastním statku, pocítil jsem vůči nim poprvé hroznou nenávist.

No a teď jsem tady. Snažím se obstát, aby na mě mohla být moje žena pyšná. A abychom připravili pro našeho syna lepší život, než máme sami,“ zakončil Jiří své vyprávění.

Takto se tedy seznámil s profesorem Otakarem Horákem, který od té chvíle držel nad tím dobrým člověkem a jeho rodinou ochrannou ruku. Pomohl Smolíkovým sehnat sice skromný, ale vlastní byt. Jiřímu dohazoval nejrůznější práci na přilepšenou, Marii přinesl čas od času něco do domácnosti. Ale nejraději měl Františka. Byl to bystrý chlapec s dobrým srdcem. I když trochu prchlivý a neposedný. To je ta šumavská krev, myslíval si občas profesor.

„Kde je František?“ zeptal se teď Marie přísně.

„Někde venku,“ odpověděla, očekávajíc profesorův nesouhlas.

„To není ani trochu rozumné,“ zakabonil Horák čelo. „Ten chlapec je de iure válečný zběh. Rozhodně by neměl provokovat tím, že se toulá někde venku! Co kdyby ho legitimovalo gestapo?“

„Já vím, taky s tím nesouhlasím. Ale marná sláva, je to už dospělý člověk. Já mu mohu pouze radit. A jak vidno, v téhle věci na mé rady nedbá,“ ospravedlňovala se Marie před profesorem.

Jejich hovor přerušil šramot klíče ve dveřích. Byl to Jiří. Právě se vrátil z práce, kterou měl dnes kdesi v Kobylisích. Byl návštěvou upřímně překvapen. Ale rozhodně potěšen.

„Pane profesore,“ tiskl tomu milému muži ruku. „Co vás sem přivádí?“

„Dobrý den, Jiří! Dostal jsem takový nápad a hned jsem k vám musel běžet, abych vám vše sdělil.“

„Poslouchám vás,“ odložil Jiří Smolík pracovní kabát a posadil se ke stolu.

„Vím, jak to udělat, abyste si splnil sen o vlastním hospodářství!“

12. DUBNA 1945

Od té chvíle, kdy jim profesor Horák vyjevil svůj nápad, nemohl Jiří Smolík myslet na nic jiného. Ten plán měl totiž reálný základ. To, co jim profesor nastínil, se doopravdy mohlo stát. Nejdříve však musela skončit tahle prokletá válka. Jiří, stejně jako všichni ostatní, věřil, že to bude již brzy. Zprávy o postupu Spojenců ku Praze ze všech směrů se objevovaly každý den. Jiří jim ale věnoval pozornost jen okrajově. Stále si totiž v duchu opakoval Horákova slova. Slova, která dala jeho životu novou naději na splnění velkého snu.

Profesor, jak jim oznámil, se stýkal s lidmi z českého odboje. Marie při těch slovech zalapala po dechu.

„Nás káráte, že pouštíme Františka ven a přitahujeme tím na sebe pozornost gestapa. A sám nám sem, díky svým stykům, můžete tajnou policii kdykoliv přivést,“ vyčítala mu.

Musel uznat, že má pravdu. Pokračoval ale ve svém příběhu.

Jeden z jeho přátel, který se v podzemním hnutí pohyboval, mu vyprávěl o plánu na vystěhování sudetských Němců, kterých je v pohraničí několik milionů, hned jak válka skončí. Zůstanou tam po nich obrovské majetky. Domy, pole, louky, lesy, vily, fabriky, hospodářství. Všechno, co si jen člověk dokáže představit. A o to všechno se po válce bude muset někdo postarat.

„Já sice s plošným odsunem těch lidí nesouhlasím,“ řekl jim profesor, „ale je jisté, že se to stane.“

„Nesouhlasíte?“ vmísil se do hovoru František. „To tedy nechápu proč!“

„Oko za oko je zákonem staré Mezopotámie, Františku,“ vysvětlil mu Horák. „Ale do moderní společnosti nic takového nepatří. Ostatně jsou to jen lidé jako my.“

„Ne, pane profesore, to nejsou lidé! Já tam byl! Dělal jsem tam práci, při které umírali moji kamarádi,“ rozohnil se František. „A ty bestie se na to s uspokojením dívaly!“

„Na něco se tě zeptám, Františku,“ shovívavě na něho hleděl profesor. „Byli mezi těmi, kteří tam s tebou těžce pracovali, také nějací Němci?“

„Pár jich tam bylo,“ přitakal mladý muž.

„A napadlo tě někdy, jak se tam dostali? Co asi provedli?“

„Co vím, tak to byla hrstka těch odvážných, co se postavili proti tomu zrůdnému režimu.“

„Tak. Na tom můžeš vidět, že i v německém národě jsou lidé stateční, čestní a dobří. Ostatně je to národ Schillera, Einsteina nebo Goetha! Ani tam nejsou všichni lidi špatní. Stejně jako na naší straně není každý dobrý.“

„Těch dobrých je tam ale zatraceně málo!“ nevzdával se František svého.

„I kdyby byl jen jeden jediný, chlapče, neměl by trpět kolektivní vinou,“ pokýval hlavou profesor.

František ale jeho argumenty neuznával. Přestože měl profesora rád a vzhlížel k němu, v tomto se s ním rozcházel. Jeho pohled na věc byl jasný. Němci jsou zločinci. Všichni. Profesor cítil, že mladého muže, jehož srdce bylo naplněno touhou po pomstě za všechna příkoří, kterým byl v posledních letech podroben, nepřesvědčí. A tak raději pokračoval ve vyprávění.

Jeho kontaktní osoba v odboji zastane po válce zcela jistě některý z významných úřadů. Nebude pro něho proto problémem opatřit pro rodinu Smolíkových nějaký statek, který v pohraničí zůstane ležet ladem.

„A to je právě ta nabídka, ten plán, se kterým jsem k vám dnes přišel,“ vysvětlil.

Celá Smolíkova rodina se po sobě nechápavě dívala. Nebyli schopni nic říct. Každý z nich si v duchu přehrával, co se právě dozvěděl. A informaci zpracovával.

„Na to nebudeme mít,“ namítl po chvíli otec. I když si toužebně přál, aby na to měli.

„Člověk, o kterém mluvím, je můj dlužník,“ prohlásil profesor. „Otázku financí zcela jistě dokážeme vyřešit,“ povzbudivě se na ně usmál. „Něco to stát bude, aby se neřeklo. Ale nebude nutné, abyste platili hned.“

Protože nikdo z nich stále nebyl schopen slova, rozhodl se profesor, že jim dá čas a prostor, aby si vše rozmysleli a dokázali se o své buducnosti rozhodnout.

Jiří neměl o čem přemýšlet. Byl rozhodnutý okamžitě. Ani Marie nebyla úplně proti. Ale stála nohama na zemi pevněji než její muž. Válka ještě ani neskončila, Německo dosud nebylo poraženo a o odchodu Němců z pohraničí se také jen spekulovalo. Viděla zkrátka příliš mnoho překážek, než aby o té věci dokázala přemýšlet jako o hotové. Největší starost tak byla s Františkem. Kategoricky odmítal jít někam mezi Němce. Otcovo ujišťování, že po jejich příchodu už v pohraničí žádní Němci nebudou, jej uklidňovalo jen z části. Také on se na věc díval opatrně a realisticky.

Ani František, ani jeho matka však nechtěli kazit radost otci. Ten od oné profesorovy návštěvy úplně roztál. Soukromě už mu také sdělil, že se rozhodl jeho plán uskutečnit.

Právě dnes se Jiří u večeře chystal znovu nastolit téma poválečného stěhování. František ale stále ještě nebyl doma. Matka o něho měla hrozný strach už od okamžiku, kdy odešel z bytu. A ten strach se zvětšoval úměrně tomu, jak syn stále nepřicházel. Byl v poslední době pořád venku. Vůbec už nedbal na opatrnost, kterou mu všichni okolo neustále připomínali. Rodiče naštěstí neměli tušení, čeho se tam venku účastní a jakým situacím sám sebe dobrovolně vystavuje.

František měl nepočetnou partu přátel. Chlapci pocházeli z různých poměrů a každý z jiné části města. Co je spojovalo, byla nenávist k Němcům. Byli dobře organizovaní, odvážní, a jak se pozice jejich nepřátel stávala neudržitelnou, také více radikální. Zmohli se ale pouze na drobné provokace. Tu a tam něco namalovat na plakát, poškodit německou ceduli nebo propíchnout gumu německého vojenského auta. Byly to drobnosti, které neměly žádný význam, přesto si díky těm akcím chlapci připadali důležití a užiteční. Dost dobře si neuvědomovali, že jim při těch klukovinách může jít o život. Občas přišel František z takové výpravy s potrhaným obličejem, odřený, jednou také zbitý. Vždy měl ale odhodlaný výraz někoho, kdo vykonal něco velkého. Dnes ale nepřicházel vůbec. Venku pomalu padala tma a blížila se policejní hodina. Zákaz vycházení. Otec nervózně popocházel po malé kuchyni, matka seděla u stolu, svírala v ruce kapesník a plakala. Měla tak šílený strach, až se jí svíralo hrdlo.

„Musíme ho jít hledat,“ začala Marie nervózně přecházet po místnosti.

„To je nesmysl,“ snažil se ji uklidnit její muž.

„A co chceš tedy dělat? Budeme tady jen tak nečinně sedět? To já nezvládnu!“ Téměř už propadala panice.

„I kdybychom ho chtěli jít hledat, musíme počkat, až bude tma. Teď bychom byli všem na očích.“

„Já už nebudu čekat ani minutu.“ Vklouzla do kabátu.

Jiří ji znal nejlépe ze všech. Věděl, že to jeho žena myslí vážně.

„Počkej, obléknu se také.“

Chystal se udělat krok, když se dveře vedoucí z ulice do jejich domu s hlukem zabouchly. Někdo právě vstoupil do chodby a začal brát schody po třech. Ten zvuk dobře znali. Domovní dveře dělaly při každém pohybu rámus, kamenná dlažba v chodbě zesilovala každý neopatrný krok. Všechno bylo v domě hned slyšet.

Rodiče stáli v kuchyni a modlili se, aby tím neznámým byl František. Byl to on. Jejich chlapec za sebou zabouchl dveře bytu a v předsíni se sesul na podlahu. Byl bledý jako křída a celý se třásl. Matka k němu přiskočila, zprvu aby mu jednu vrazila, nakonec se ale sesula na zem vedle něho, pevně jej objala a rozplakala se. Trvalo drahnou chvíli, než byl František schopen přesunout se do kuchyně, aby jim vyprávěl, co se přihodilo. Chvějící se rukou si vzal od otce hrnek vody, otřel si z čela špínu a k oknu do ulice vyslal prázdný pohled.

„Co se stalo?“ položil mu otec jemně ruku na předloktí.

František se rozplakal. Matka vyskočila, chtěla ho obejmout, on ji ale jemně odstrčil. Styděl se za tu svou chvilkovou slabost. Osušil si oči, položil ruce na stůl, aby se mu přestaly třást, a pak jim odvyprávěl, co dnes zažil.

Měl sraz s několika kamarády v Nuslích. Neměli žádný konkrétní plán. Chtěli se jen projít. Projít a něco vyprovokovat. K tomu se rodičům bezelstně přiznal. Došli až na Jezerku, kde si v parku všimli nějakého Němce. Byl to určitě Němec, ten árijský ksicht si nemohli splést. Seděl na lavičce a četl noviny. Jako kdyby byl někde na korzu. Jako kdyby snad nebyla žádná válka. Četl, nadechoval se čerstvého vzduchu a párkrát se dokonce usmál. Chlapci si dali gestem signál, rozdělili se na dvě skupinky a začali se k tomu darebákovi zezadu blížit. Nebyl to žádný voják. Vůbec jim nevěnoval pozornost. Když byli na tři metry od něho, konečně si jich všiml a otočil se směrem, odkud k němu přicházeli. Byl to civilista. Prozradil ho šok a úlek v modrých očích. Chlapci zpanikařili, na chvíli se zastavili a začali se zmateně ohlížet jeden na druhého. Muž na nic nečekal, zahodil noviny a začal utíkat k východu z parku. Věděli, že jakmile se dostane na ulici, může s nimi být zle. První toho muže dostihl kamarád Petr. Povalil jej na zem. Vše ostatní už se dělo s jakousi setrvačností. Tloukli do bezbranného hlava nehlava. S každou další ranou měli pocit, že prostřednictvím toho chlapa účtují s celým národem svých trýznitelů. Taková pošetilost!

Nekladl jim žádný odpor. Sotva se dokázal držet v klubíčku, hlavu chráněnou rukama, aby odrazil ty nejbolestivější rány. Pustili se do něho s takovou vehemencí a ukrutností, že si přestali všímat okolí. A to byla chyba. Nějaký uvědomělý občan zalarmoval gestapo, které se zničehonic objevilo na okraji parku. Zdrháme, zavelel kdosi z jejich party a chlapci se rozutekli na všechny strany.

První výstřel, který zazněl, byl varovný. Jedna část skupiny se rozběhla směrem na Bohdalec, druhá, ve které byl také František, se vydala ke kolejím nad Vinným potokem. Zdálo se, že gestapákům utečou, ti se však odmítali vzdát. František byl rychlejší než jeho kamarádi, doběhl na železniční násep a tam se skulil za terénní vyvýšeninu. To mu zachránilo život.

Zbylí dva chlapci viděli, že na násep doběhnout nestihnou, proto se pustili do jakéhosi průjezdu, oddělujícího od sebe dva činžovní domy. Průjezd byl však slepý a gestapáci to evidentně dobře věděli. Zastavili se na malém prostranství před domem a vítězoslavně se na sebe podívali. František měl ze svého úkrytu celou scénu jako na dlani.

„Vy tři tam, vylezte!“ zakřičel gestapák německy.

„Nic se vám nestane!“ dodal.

Chvíli se nic nedělo. Pavel a Ladislav, dva Františkovi kamarádi zahnaní do kouta, pravděpodobně promýšleli, mají-li šanci najít z té situace východisko. Nakonec se oba dva objevili v průchodu. S vyděšenými výrazy a rukama nad hlavou.

„Kde je ten třetí?“ zeptal se muž, který celé akci velel.

Odporný člověk s ledovým hlasem a orlím nosem.

„Jsme tady jen my dva,“ odpověděl Ladislav.

„Opravdu!“ doplnil ho kamarád.

„Pojďte blíž!“ vyzval je gestapák.

Poslechli a s rukama stále vysoko nad hlavou se vydali směrem ke skupince pronásledovatelů.

„Jsou to oni?“ obrátil se gestapák na zbitého muže, kterého mezitím přivezli autem.

Neřekl nic, jen souhlasně kývl hlavou. U pusy si přidržoval kapesník. Celý obličej měl od krve.

„Omlouváme se,“ hlesl k smrti vyděšený Ladislav.

„Tak vy se omlouváte?“ změřil si ho gestapák posměšně od hlavy k patě.

„Byla to hloupost. Už se to nebude nikdy opakovat,“ přitakal Pavel svou perfektní němčinou. Před zavřením vysokých škol to byl mimořádně nadaný student.

„Za to ti ručím, že nebude!“ štěkl velitel.

Kývl na muže za sebou a ti do obou chlapců vyprázdnili své zásobníky.

František měl co dělat, aby nezačal křičet. Zabořil hlavu do hlíny a zacpal si uši. Střelba ustala, velitel nařídil naložit těla a celá kolona se odporoučela pryč. Byl zachráněn. Ale za jakou cenu? Netušil, jak dlouho tam u kolejí zůstal ležet. Určitě to bylo několik hodin. Byl zcela ochromen. Ještě nikdy se nesetkal tváří v tvář s takovou krutostí. S takovým barbarstvím. Ani na práci v Německu. Ani po návratu domů. Zkrátka nikdy. Pořád měl před očima bezbranné kamarády s rukama nad hlavou, jak se kácejí na kočičí hlavy. A stále viděl také netečný výraz gestapáka. Zabil je stejně, jako se na statku u Domažlic, když byl ještě malý kluk, zabíjela prasata. Bez mrknutí oka. Rutinní poprava, kterých musel ten člověk mít na svědomí desítky. František se chtěl konečně zvednout, ale nešlo to. Klekl si na kolena a pozvracel se. Vůbec netušil, jak se z Nuslí dostal až domů. Celou cestu šel jako ve snách. Pár lidí se za ním na ulici zvědavě otočilo.

„Koukal jsem na to všechno z pár metrů, chápete to?“ vyprávěl teď zdrceně svým rodičům.

„Kdy tohle všechno skončí?“ povzdechla si Marie.

„Brzy. Už brzy bude po všem!“ řekl otec odhodlaně.

„A pak odsud navždy zmizíme!“

„Františku, slib mi, že toho necháš! Že už nebudeš nikam chodit, dokud nebude po válce,“ naléhala vyděšená matka na syna.

„Slibuji.“ Podíval se jí zpříma do očí. „Dokud nebude poslední Němec z Prahy pryč, nevytáhnu paty z domu.“ Svíral ruku v pěst.

„To je dobře. To je moc dobře,“ pohladila jej po vlasech.

„Nevytáhnu paty z domu, protože bych každou německou svini, kterou bych potkal, musel zabít! Nenávidím je. K smrti je nenávidím!“

Jiří Smolík se na syna zadíval a zamyslel se. Takovou zuřivost spatřil naposledy před mnoha lety. U svého otce.

30. DUBNA 1945

GLASENDORF

Rodina Heinze Fuchse seděla u starého dřevěného stolu v prostorné kuchyni. Otec, matka, dcera. A pod jejich nohama pes Arno. Právě starý dřevěný stůl byl místem, kde se celá rodina setkávala. Tady řešili problémy, sdělovali ostatním své starosti. Tady si vyprávěli příběhy a dělili se o radosti, které život přinášel. Tady se společně modlili, u tohoto stolu dělali důležitá rozhodnutí. Starý dřevěný stůl zažil už tolik příběhů! Kdyby tak uměl mluvit. V poslední době se pro ně stal ostrůvkem naděje.

Místem, kam se utíkalo před problémy všedního dne. I když to všude okolo bylo špatné až běda, u svého stolu se mohli cítit alespoň na chvíli šťastní a v bezpečí. Venku zuřila nejkrutější válka, jakou kdy svět poznal, na obyvatele jejich hor se valila jedna špatná zpráva za druhou. Katastrofa střídala katastrofu. Ale sem, do jejich kuchyně, se chodilo pro naději. Jako by u dveří té místnosti odložili veškerá břemena, která jim život nakládal na záda. Každý den se tady na chvíli sešli, aby se zastavili, popovídali si a trochu se zasmáli. Nejinak tomu bylo také dnes.

Při těchto pro ně příjemných rodinných setkáních platil nevyslovený zákaz hovořit o čemkoliv vážném.

Seděli, pili čaj a přikusovali studené bramborové placky. Pes Arno pod stolem pokojně oddechoval a oni mleli páté přes deváté. Otec nahlas uvažoval, co všechno bude ještě do léta potřeba udělat na poli a okolo domu, přestože vůbec netušil, co se do léta může semlít. Maminka upozorňovala na potřebu opravit okénko ve štítu, i když to bylo to poslední, co teď bylo důležité. Paula si prohlížela obrázkovou knihu, kterou zdědila po svém bratrovi. Našli ji, když minulý měsíc vyklízeli z půdy věci, které hodlali zakopat v lese.

„To by mě nikdy nenapadlo, že tě ta dětská knížka tak pohltí,“ musela se maminka usmát tomu, jak si Paula prohlíží jednotlivé stránky.

„Připomíná mi dětství,“ zasnila se dívka na chvíli.

„Pamatuji si, jak jsem vám z ní četla,“ vzala matka knihu do ruky.

„Já také,“ přitakala dcera. „Nebo jak jsi nám vyprávěla pověst o svém pradědečkovi Adalbertovi.“

„Chtěli jste to slyšet pořád dokola. Každý den!“ Hannelore zakroutila hlavou.

„Už jsi to pěkně dlouho nevyprávěla, viď, Paulo?“ Tatínek mrkl na dceru.

„Ano! Mami! Prosím!“ Paule se rozzářily oči.

„Také bych si to zase jednou rád poslechl,“ přidal se Heinz.

Hannelore se rozesmála. Narovnala se v zádech a pak jim ten starý rodinný příběh začala po tisící vyprávět.

Bylo stále obtížnější jej zahnat. Bral slepice, napadal psy, dovolil si dokonce na ovci či kravku. Lidé se jej ne a ne zbavit. A pak se jednoho dne stala strašlivá tragédie. Při cestě z města napadl vlk jednu ženu a smrtelně ji zranil. I seběhli se všichni muži z kopců dolů, do největší chalupy, aby se poradili, jak s vlkem naložit. Vedli mnoho odvážných řečí, hrozili pěstí, ale když přišlo na věc, žádnému se do tmy za šelmou nechtělo.

„Včetně tvého dědečka,“ usmála se Hannelore na Paulu.

Chvíli bylo v místnosti ticho.

Table of Contents

SLOVO AUTORA

BŘEZEN 1945

BŘEZEN 1945

12. DUBNA 1945

30. DUBNA 1945