Vlastimil Vondruška 

Morový testament 

Hříšní lidé Království českého 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0415-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-0416-7 (mobi)

Mé ženě Aleně 

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA 

Bylo úterý před svátkem svatého Bartoloměje, kterého jako patrona řezníků, obuvníků, knihařů a vlastně všech, kteří pracovali s kůží, ctili pražští řemeslníci okázalou slavností s procesím. Oldřich z Chlumu měl už toho všeho městského lomozu a křiku plné zuby a Prahu hodlal opustit dříve, než ulice zaplaví rozjásaní řemeslníci. Kdyby jen křičeli, ale cechy měly dokonce nacvičené tance s doprovodem bubnů a píšťal.

Záhy po ránu opustil zájezdní hostinec u brány svatého Ambrože a se svými pomocníky projel Poříčskou osadou. Přes vltavský brod pokračoval kolem ostrova Štvanice na druhou stranu řeky. Tudy vedla nejkratší cesta domů na Bezděz. Všichni tři žertovali jako malí kluci, protože měli za sebou jeden ze svých nejtěžších případů. Šlo totiž o osm set hřiven zlata, které záhadně zmizely na cestě z Jílového na Pražský hrad. To zlato slíbil český král Přemysl rakouským pánům za jejich vojenskou pomoc, neboť na obzoru byla válka s uherským králem Bélou.

Oldřich z Chlumu dostal na nalezení zlata pouhý týden, a navzdory tomu, že šlo o zločin téměř dokonale promyšlený, našel ho a zločince potrestal. O hlavu přišel nejen perkmistr Fridlín, ale i rychtář Henslin, který vlastnil rychtu v osadě u Svatého Havla v Praze. Soud se protáhl a pak musel Oldřich z Chlumu ještě zařizovat úřední záležitosti, nicméně po dvou týdnech práce byl se vším hotový.

Mohl být na sebe hrdý. A na své pomocníky rovněž, protože kromě krádeže v Jílovém pomohli chudému písaři, aby dostal ukradené dědictví a otcovo jméno Enderlin Štuk. Navíc ještě potrestali vraha bezvýznamného Žida. S tím se samozřejmě Oldřich z Chlumu králi nechlubil, nezajímalo by ho to, ale v očích Božích to jedno nebylo. Na spravedlnost měli nárok všichni, bohatí i ti nejnuznější. A to Oldřich z Chlumu se svými pomocníky ctil.

Pomalu stoupali na návrší nad řekou, když se z boku, na cestě od Břevnova, objevilo několik jezdců. Ozbrojenec v čele nesl praporec s erbem českého krále. Protože houfec jel rychle, zvedl Oldřich z Chlumu ruku a dal své malé družině znamení, aby zastavila. Považoval za zdvořilé vzdát královské zástavě hold. A v případě, že by byla potřeba jeho pomoc, byl jako rytíř k dispozici.

Když se houfec přiblížil, poznal královského lovčího Tistu z Rotštejna, který čněl díky své vytáhlé postavě nad ostatní jezdce. Navíc byl jeho kůň o poznání vyšší než ostatní, a proto byl na něj náležitě pyšný. Lovčí se už z dálky upřeně díval na Oldřicha z Chlumu a jak se blížil, pohledem neuhnul. Oldřichovi došlo, že hledá jeho a rozhodně z toho radost neměl, protože se těšil domů na Bezděz a na svou ženu Ludmilu z Vartemberka. Svatbu měli před několika měsíci, ale kvůli povinnostem u královského dvora byli spolu zatím stěží pár týdnů.

Když je královský houfec dohnal, Tista z Rotštejna nejdříve rytířsky pozdravil taseným mečem v ruce, pak ho ukryl do pochvy a pokračoval: „Jsem rád, pane královský prokurátore, že jsem tě dostihl tak brzy. Náš vznešený panovník se ráno rozhodl, že ho panovnické povinnosti už tak unavují, že se musí pár dní rozptýlit. S několika rytíři, které považuje za své přátele, odjíždí na Zvíkov.

Uspořádám tam pro ně štvanici a purkrabí zajistí vybrané pochoutky, dobrá vína a pár hezkých holek z podhradí. Mám pro tebe skvělou zprávu. Náš vznešený král tě chce mít po svém boku.“

„Jistě, to je skvělá zpráva,“ potvrdil rozmrzele Oldřich z Chlumu. Věděl, že s sebou nemůže vzít panoše Otu ani velitele Diviše. Byl královským hostem a brát s sebou družinu by se považovalo za projev nedůvěry a nezdvořilosti. Šlo o soukromou panovníkovu zábavu. Přemysl, toho jména druhý, v cizině zvaný Otakar, si potrpěl na pověst rytíře. Na svém dvoře se vždycky choval trochu upjatě, byl přísný, věcný a v mnoha ohledech střídmý. Oldřich z Chlumu se však doslechl, že se občas dokáže povyrazit. Ovšem jen v úzkém okruhu přátel, kteří o tom nesměli vykládat. Byla sice čest, že ho pozval, ale tuhle čest by si po pravdě řečeno klidně odpustil. Nahlas řekl: „Urozený pane lovčí, můžeš se vrátit na hrad, hned tě doženu. Jen dám příkazy své družině.“

„Spěchat nemusíš, pane královský prokurátore, šetři síly na Zvíkov. Panovník odjíždí až zítra za úsvitu,“ opáčil Tista z Rotštejna a významně mrkl. Pak vydal pokyn, celý houfec se otočil a klusem se vracel cestou, kterou přijel.

Panoš Ota i Diviš mlčeli, i když měli na jazyku poznámku, jíž by mohli jistě vtipně komentovat fakt, co pro pobyt panovníka a jeho přátel připravuje zvíkovský purkrabí. A proč má jejich pán šetřit síly. Jenže pochopili, jak moc mu zkazila ta zpráva náladu. Bylo jim jasné, že stejně rozmrzelá bude i Oldřichova půvabná žena Ludmila, i když jí o panovníkových představách, co je zábava, vykládat nebudou.

„Nedá se nic dělat,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu.

„Vrátíte se na Bezděz sami.“

„Máte pro nás nějaké zvláštní úkoly?“ zeptal se zdvořile panoš Ota. Kdyby nebyl Oldřich z Chlumu tak rozmrzelý, došlo by mu, že otázka jeho pomocníka není tak nevinná, jak na první pohled vypadala. Proto bezmyšlenkovitě odpověděl, že nikoli. Stačí, pokud bude v kraji klid a pořádek.

„S tím si Diviš hravě poradí,“ pokračoval panoš Ota.

„Sloužím vám věrně už spoustu let. Mohl bych dostat na dva nebo tři týdny volno? Chci se vrátit do Prahy a něco si tam zařídit.“

„Nedělej to. S Martou to v Jílovém skončilo a vdala se. Neměl bys jí už vstupovat do života,“ varoval ho přísně. Právě Marta jim s případem nesmírně pomohla, za to získala zájezdní hostinec po otci a opatřili jí ženicha.

„Nehodlám se vracet do Jílového, můj pane. Jak jistě víte, občas sice zhřeším, neboť ženská krása je Boží požehnání, ale jen proto, abych pomohl při vyšetřování. Teď ale žádný případ nemáme. Slyšel jste o Jindřichovi z Isernie?“

„Učenec a vynikající rétor, který nedávno přišel z Lombardie. Na Vyšehradě založil školu rétoriky. Bystrý, ale jízlivý chlapík. Co ty s ním?“

„Mé vzdělání není takové, jaké by si práce pro vás, můj pane, zasloužila. Jistě, navštěvoval jsem vysoké učení v Bologni i v Mantově, ale tehdy jsem byl nerozumný. Věnoval jsem se rozkoším života, ale se vzděláváním to bylo horší. Mám naštěstí dobrou paměť, takže něco v ní ulpělo, ale všechno znám jen povrchně. Včera jsem potkal přítele, s nímž jsem v Mantově studoval. Přijel do Prahy právě kvůli té škole rétoriky. Napadlo mě, že bych mohl na chvíli lekce mistra Jindřicha z Isernie navštěvovat také.“ Diviš na svého přítele nechápavě zíral, protože takhle vážně mluvit ho už dlouho neslyšel. Zato Oldřich z Chlumu se usmál: „Milý Oto, v určitém věku každý rozumný muž dospěje k poznání, jak nesmírně složitý je náš svět a jak nedostatečné je to, co víme. Je pravda, že podobné myšlenky mají spíše starci, ale rozumím ti a rád souhlasím. Tvé vzdělání bude jistě ku prospěchu nejen tobě, ale i našemu vznešenému králi. Proto ti dám z pokladnice měšec stříbrňáků, abys mohl studovat v klidu.“

„Odpusťte, můj pane, ale je to rozumný nápad?“ bručel Diviš. „Žádný voják se nenaučí ovládat dobře meč jen proto, že má spoustu peněz v měšci. Majetek svádí ke hříchu.“

„Kdyby tohle řekl náš hradní kaplan, tak ho prostě jen nakopnu,“ opáčil s hranou ublížeností v hlase panoš Ota.

„Ale když tohle říká můj nejlepší přítel, bolí mne to stejně, jako bys mi vrazil do zad dýku.“

„Nu, vidím, že je mezi vámi zase vše při starém,“ zarazil je Oldřich z Chlumu. „Diviši, věřím, že se o Bezděz a celý kraj dobře postaráš. A nespekuluji tu o tvé občasné zbrklosti. Znám tě a věřím ti. Stejně tak věřím Otovi, že bude studovat, bez ohledu na to, zda má či nemá peníze. A nezpochybňuji to tím, že má rád hezké dívky, a ty mají bohužel rády jeho. Naší zásadou je věřit si.“

„Bezděz, to je přece něco jiného,“ hudral Diviš a rukou si bezděčně přejel po jizvě na své tváři. Dávala mu hrozivý vzhled, čehož dokázal mnohokrát ke svému prospěchu využít. Nepřítele bylo vždycky výhodné zastrašit. To mu pak ztěžkly ruce ještě dříve, než došlo ke rvačce nebo k boji. Ale ten, kdo ho znal, věděl, že Diviš je dobrák. Své poznámky na adresu panoše Oty nemyslel nikdy zle, byli přátelé na život a na smrt a špičkování patřilo ke způsobu jejich soužití.

Váhavě pokračoval: „Mne jste si už mnohokrát prověřil a víte, že se o kraj postarám, můj pane, ale ještě nikdy jste nenechal Otu toulat se bez dohledu městem, kde je spousta sklepnic, kejklířek a vůbec hříšných holek. Zvláště pokud bude mít peníze, budou se mu samy nabízet. Myslíte, že jim dokáže odolat?“

„Jednou to zkusit musí,“ usmíval se stále dobromyslně Oldřich z Chlumu.

„Pokrata mne může na Bezdězu zastoupit,“ nedal se Diviš. „Jsem ochotný alespoň ten první týden na Otu dohlédnout. Copak jste nás neučil zásadu: důvěřuj, ale prověřuj? Zapřu se a budu na lekce chodit s ním. Rétorika bude navíc užitečná i mně.“

„A já tě budu z peněz našeho vznešeného krále živit,“ doplnil panoš Ota pobaveně. Pomalu mu svítalo, o co jeho příteli jde. Diviš byl prestižní a vždycky se snažil být při pátrání stejně užitečný jako on. Hřmotnému veliteli hradní posádky okamžitě došlo, že se Ota může během studia naučit věcem, kterými ho pak při vyšetřování trumfne. Oldřich z Chlumu si potrpěl na logiku a vyšetřování se vedlo na základě hypotéz. Proto si Diviš vzdělání vážil, tím spíše, že kromě vojenského jiné neměl. Měl však postřeh a uměl přemýšlet. Protože však byl známý svou šetrností, trpitelsky dodal: „Nebudeš mě živit, Oto, zaplatím si to ze svého.“ I Oldřich z Chlumu pochopil, o co tu jde. Byl by sice klidnější, kdyby Diviš dohlížel na Bezděz, ale měl ho rád a nechtěl ho ranit tím, že by Otovi studium dovolil a jemu ne. Na okamžik ještě váhal, ale věděl, že dobré skutky Bůh odmění. Proto velkoryse nabídl: „Dostaneš také měšec, ale ten bude z mé truhlice. Nejdřív však zajedeš na Bezděz. Doručíš mé ženě list a zkontroluješ, jak si Pokrata vede. Pak se můžeš vrátit a přidat se k Otovi. Ale ne abys spěchal tak, že si na koni zlámeš vaz. Dřív než za pět dní do Prahy nevkročíš.“

„Za čtyři,“ smlouval pokorně Diviš a tentokrát se usmíval tak, že i jeho jizva vypadala přátelsky a laskavě.

„Čtyři a půl! Ani o hodinu méně,“ rozhodl Oldřich z Chlumu. „Oto, můžeš obrátit koně. Doufám, že naše jizba U Zlatého kola bude ještě volná. Za těch pár hodin ji šenkýř Leopold ještě pronajmout nestihl. Vezmi si tu samou, ať tě Diviš nemusí hledat. A ty, Diviši, pojedeš se mnou na hrad. Ve skriptoriu napíšu list a pak vyrazíš na Bezděz.“

Panoš Ota otočil koně a pomalu sjížděl zpátky k brodu přes Vltavu. Pradleny klečely u vody a máchaly prádlo. Jiné ho ještě mokré navíjely na dřevěné písty a lehkými údery o ploché kameny z něj dostávaly špinavou vodu. Více mezi sebou mluvily, než pracovaly. Zamával jim. Ty s hlavami zavinutými loktušemi, které značily, že jsou vdané, se na něj jen usmály, víc by bylo neslušné. Svobodné prostovlasé dívky na něj nejen zamávaly, ale dvě nejodvážnější křikly, zda se u nich nechce na chvíli zastavit. Ota se z pohledu žen rozhodně přehlédnout nedal. Vysoký ramenatý mládenec se světlými vlasy, nakadeřenými podle německé módy, navíc s rytířským mečem u pasu. A to ještě netušily, že to není hejsek, jakých se dala na ulicích v hlavním městě království potkat spousta, ale že je rytíř, který má za sebou už několik turnajů, a v jednom dokonce získal vavřínový věnec vítěze.

„Možná příště,“ křikl na pradleny přátelsky a popohnal koně do brodu, až voda vystříkla od kopyt. Byl konec léta a ve Vltavě jí mnoho nebylo, takže byla koni při brodění stěží po břicho. Ota si tak umáčel jen škorně a spodní okraj nohavic.

Na protějším břehu vjel na kamenitou dobře udržovanou cestu a pokračoval k masivní bráně svatého Ambrože, kudy se od Poříčí vstupovalo do města. Stráž tu držel Jakub, který při nedávném pátrání pomáhal a za to si vysloužil dva džbánky piva. Takové dárečky vytvářely důvěrné pouto přátelství mezi lidem a úřady. Když Otu poznal, zazubil se a pobaveně se zeptal: „Tak copak jsi zapomněl, že se vracíš?“

„Nebudeš tomu věřit, ale mám se zastavit u rychtáře Bonifáce a vyřídit mu, že by měl lépe dohlížet na strážné a biřice. Zvláště u téhle brány.“

„No, no,“ ušklíbl se strážný Jakub skoro uraženě.

„Ukaž glejt!“

Panoš Ota vylovil pergamenovou listinu s královskou pečetí a trochu potměšile sledoval biřice, který si list prohlížel. Věděl, že sice číst umí, ale písmena slabikuje jako začátečník v církevní škole. To, co mu podal, nebyl cestovní glejt, ale pověření pátrat po ztraceném zlatě v Jílovém. Po skončení případu mu pergamen náhodou zůstal.

„V pořádku,“ zabručel strážný Jakub, jehož uspokojila královská pečeť, a list vrátil.

„Abys ale neřekl, večer tě zvu na džbánek. Budu… No, víš kde.“

„Ale jistě,“ rozzářil se strážný. „Tady končím hodinu před večerním klekáním.“

Panoš Ota přikývl na znamení dohody a popohnal koně. V zájezdním hostinci U Zlatého kola byla jizba, již ráno Oldřich z Chlumu opustil, stále prázdná a šenkýř mu ji velice ochotně pronajal. Ota ustájil koně, a protože neměl hlad, šel se na chvíli projít. Bylo po poledni a ulice celkem ještě prázdné. Trhovci na rynku už své zboží složili a odváželi a řemeslníci se z oběda líně vraceli do svých dílen. Hospodyně drhly špinavé nádobí pískem a pomalu se chystaly připravovat večeři. Obvyklý ruch města v sobě nesl řád a jistotu.

To ale platilo jen do chvíle, kdy v boční uličce zahlédl dva mladíky v měšťanském oděvu. Jeden z nich měl na hlavě hranatou čapku, jaká se v Praze nenosila, a u pasu se mu houpal tesák ve zdobené pochvě. Tesák měl i ten druhý, ale obyčejný, jaký nosila většina měšťanů a také pobudové. Nevybíravě doráželi na velice hezkou dívku, která rovněž nebyla oblečená chudě.

Panoš Ota na okamžik zaváhal. Ulice kolem byla liduprázdná, bylo to jen na něm. Měl by jí pomoci, jenže tušil, co bude následovat. Holka bude prolévat slzy z prožitého strachu, pak se mu vrhne do náruče a skončí to přesně tím, čemu se měl podle svého slibu vyhnout. Mohl by ji samozřejmě odmítnout, ale znal se. Byla příliš pěkná. Jenže to vše byly předčasné a hlavně plané úvahy. Byl rytíř a to znamenalo, že musí pomáhat těm, kteří jsou v nebezpečí. Na to při pasování přísahal.

Rázně do uličky vrazil a ostře houkl: „Co tu vy dva provádíte? Jděte od ní!“

„Co ty starat se?“ odsekl jeden. Česky hovořil s tvrdým cizím přízvukem a ještě špatně.

„Beat it!“ dodal druhý a ze zdobené pochvy vytáhl svůj tesák. Oba násilníci byli tmavovlasí, snědí a ramenatí.

Ota trochu anglicky rozuměl, a proto se ušklíbl: „Mám zmizet? Fuck you, bastards!“

„Ta holka děvka. Slíbit, dostat penise a pak chtít… fugare… utéct,“ vysvětloval toporně ten první.

„To není pravda!“ zaječela dívka. Měla sice trochu hrubší hlas, ale jinak se vyjadřovala kultivovaně. „Přepadli mě, vůbec je neznám. Rytíři, pomoz mi. Můj snoubenec se ti odmění.“

To panoše Otu potěšilo. Odměnu od snoubence považoval za mnohem korektnější, než kdyby se mu chtěla odvděčit ona sama. Navíc to potvrzovalo, že není nevěstka. Tasit meč na ulici byl zločin. Jenže panoš Ota si s tím těžkou hlavu nedělal, byl rytíř a pomocník královského prokurátora. A tady šlo o zločin. Vytáhl z pochvy zbraň a obrátil ji hrotem proti těm dvěma.

Druhý z obou násilníků udeřil dívku do tváře a rudý zlostí zařval: „Give us back our money.“ Znělo to tak věrohodně, že panoš Ota zaváhal, zda ti dva přece jen nejsou v právu. Ale bít ženu, i kdyby to byla nevěstka, dovolit nemohl. Postoupil o dva kroky a mečem naznačil výpad.

Ten první, který uměl trochu česky, popadl svého druha za předloktí a táhl ho pryč. Když byli v bezpečí na opačné straně uličky, zvedl ruku a zaťatou pěstí mu zahrozil. „Ty o nás ještě uslyšel, you son of a bitch!“

„Děkuju, rytíři,“ špitla dívka a rukou si setřela krev z rozbitého rtu. „Komu vděčím za svou záchranu?“

„Jsem Ota ze Zástřizlí.“

„Já Brigita. Můj otec je obchodník ze Slezska, ale žijeme tady v Praze. Prosím, doprovodíš mne domů?“

Panoš Ota vrátil meč do pochvy. Chvíli šli vedle sebe mlčky. U malé kašny na nároží si Brigita umyla tvář i ruce. Teprve tím jako by ožila.

„Nevím, co to do nich vjelo,“ začala ublíženě. „Ptali se mě na cestu, jsou to cizinci. Protože jsme měli stejnou cestu, nabídla jsem, že půjdeme spolu. Ale když jsme procházeli tou uličkou, vrhli se na mě. Myslím však, že jim nešlo ani tak o to, stydím se to slovo říci, na ulici by to šlo ve dne stejně těžko, spíš mě chtěli okrást.“

„Kolik máš u sebe peněz?“

Úkosem se na něj podívala a pak chladně odsekla:

„Nic. K čemu by mi stříbrňáky byly? Šla jsem se jen pomodlit do kostela.“

„Tak co by ti mohli ukrást?“

„Třeba mě chtěli unést a požadovat výkupné,“ vyhrkla, i když bylo zřejmé, že si tu výmluvu právě vymyslela a sama jí nevěří.

Panoš Ota přestal naléhat. Ostatně, nebyla to jeho věc. Brigitu zachránil a doprovodí ji domů. Tím to pro něj skončí.

Došli k výstavnému dvoupatrovému domu se zdobeným průčelím. Okna byla lemována červeně, spáry mezi kvádry modře a trámy byly černé. Nad kamenným ostěním vrat byla jako domovní znamení vytesána loďka s plachtami zmítající se v bouři a v mracích nad ní velká Boží ruka.

„Mohu tě pozvat dál?“ zeptala se, když jí dvorně otevřel vrata z ulice.

Panoš Ota postřehl, že uvnitř domu je hrobové ticho. Pokud by tam byla rodina či služebnictvo, nějaké zvuky by musel slyšet.

„Bude tam tvůj snoubenec?“ zeptal se a neskrýval rozpaky. Ocitnout se sám se svobodnou dívkou v jejím domě, zvláště když ji neznal a nemohl jí tak úplně věřit, mohlo přinést velké potíže. Navíc ho nepřesvědčila, že vše bylo přesně tak, jak mu vykládala.

„Jistě, je doma,“ opáčila a usmála se na něj. „Jak jsem řekla, odmění tě.“

Ještě se nestalo, aby nějaká dívka dokázala panoše Otu oklamat a její úsměv ho jen utvrdil v tom, že dál jít nesmí. Proto se nejprve okázale pokřižoval a pak řekl: „Složil jsem řádový slib a chci být templářem. Proto nesmím do tvého domu vstoupit. Počkám na ulici a tvého snoubence prosím, ať sem za mnou přijde.“

„On ani já tě neukousneme. Naopak, vždyť jsi mne zachránil. Nemusí každý na ulici slyšet, co jsem prožila.“

„Na ulici máme nebe nad hlavou, takže nás Bůh může lépe sledovat a mít radost z čistoty našich úmyslů.“

„Opravdu tě nepřesvědčím?“

„Opravdu ne.“

„Jak chceš,“ odsekla naštvaně a vrata mu sama přibouchla před obličejem.

Opřel se o kamennou zeď a byl zvědavý, co bude následovat. Ale nestalo se nic. To ho začalo zajímat, a tak na ulici před domem zůstal. Uměl být trpělivý. Postřehl, že v domě je hrobové ticho. Čekal a přemýšlel, co se za tím může skrývat.

Asi za čtvrt hodiny se k domu přiblížil obtloustlý muž v modrém plášti. Panoše Otu sjel přísným pohledem a pak se zeptal: „Co tu obejduješ? Nechceš snad můj dům vykrást? Nebo máš už své kumpány uvnitř?“

„Jen jsem doprovázel vaši dceru Brigitu. Nedaleko odtud ji totiž přepadli. Ale nebojte se, je v pořádku.“

„Žádnou dceru nemám,“ odsekl nakvašeně, a protože se právě v ulici objevili dva biřicové, přivolal je a požádal, aby toho mládence odvedli k rychtáři a vyslechli ho, protože je to nejspíše raubíř.

Chvíli se dohadovali, nejdříve na ulici a pak se přesunuli do mázhauzu, aby nedělali lidem divadlo. Panoš Ota se vytasil s královským glejtem, tentokrát s tím skutečným. Pro jistotu ho pořád nosil u sebe. Vyjasnili si, jak se sem dostal. Dům obtloustlému muži v modrém plášti patřil. Jmenoval se Werner von Heinzberg a byl to proslulý bavorský zbrojíř, který už řadu let působil v Českém království. Sám je celým domem provedl. Byl prázdný, po hezké dívce ani vidu, ani slechu. Panoš Ota si však všiml, že v mázhauzu za kuchyní byly dveře na dvůr. A nebyly zajištěné na závoru.

II. KAPITOLA 

Oldřich z Chlumu vždy radil svým pomocníkům, že pokud zaplatí pár džbánků piva městskému biřici, posedí s ním a budou mu dávat správné otázky, mají vlastně případ vyřešený. Nikdo totiž o prohřešcích lidí a jejich slabostech nevěděl víc než právě oni. Jenže byli skoupí na slovo, protože tyhle znalosti byly jejich jediným majetkem, jímž si mohli přilepšit k jinak mizernému živobytí. Pivo bylo pro ně dostačující odměnou.

To byl důvod, proč panoš Ota nechtěl zmeškat posezení s Jakubem. To, co se mu právě stalo, ho pořádně naštvalo. Stále si ale nebyl jistý, jak se má zachovat. Do Prahy se vrátil, aby studoval, ne vyšetřoval. Od toho tu byl rychtář a jeho pomocníci. Bylo na uvážení biřice, s kterým prohlíželi dům Wernera von Heinzberga, aby tu věc ohlásil. Odpovědnost za dodržování zákonů ležela na rychtáři Bonifácovi. Tak to bylo, jenže žádný z rozumných argumentů nedokázal potlačit jeho zvědavost. A také touhu té holce to vytmavit, takhle si s ním zahrávat.

Protože do večerního klekání už moc času nezbývalo, pospíchal přes Velký rynek a dál k bráně svatého Ambrože. V šenku bylo plno. Šenkýř sem jen nerad pouštěl obyčejné pijany, protože na nich nevydělal tolik jako na hostech, kteří si současně dali něco k jídlu. Bubnovitý Leopoldův břich jasně dokazoval, že jeho kuchyně je výtečná. Tahle pověst sem lákala především měšťany, kteří rádi dobře jedli, ale neměli rodinu, anebo ji měli, ale manželka se raději modlila za spásu své duše, než aby se věnovala vaření.

Když panoš Ota vstoupil, musel hodně sklonit hlavu, aby prošel pod nízkým kamenným ostěním. Hned u prvního stolu uviděl biřice Jakuba. Už na něj čekal a před sebou měl džbánek s troškou piva na dně.

„Přišel jsem dříve, abych zabral místo u stolu,“ vykládal přátelsky. Městští služebníci byli jediní, které Leopold v šenku trpěl, i když přišli jen pít, protože nechtěl mít opletačky s úřady.

Sotva panoš Ota dosedl na širokou lavici, přikolébal se obtloustlý šenkýř s pivem a hned se ptal, co bude urozený pán večeřet. Nabídnout může pečenou rybu nebo vařené hovězí a k obojímu jeho žena udělala výtečný řeřichový salát s kyselou smetanou.

„Taky mi už kručí v žaludku,“ pronesl významně biřic Jakub.

„Budu chvíli přemýšlet, na co mám chuť,“ opáčil panoš Ota a připil šenkýřovi dobromyslně na zdraví. Znali se řadu let, a pokud pobýval se svým pánem v Praze, vždycky přespával U Zlatého kola. Leopold přijal tu zdvořilost se širokým úsměvem a hned se odkolébal ke kuchyni.

Sotva se vzdálil, upozornil panoš Ota svého hosta přísně: „Pozval jsem tě na pivo, ty chomoute, a ne aby sis za moje nacpal panděro. Na rychtě tě čeká večeře.“

„Ale ne tak dobrá.“

„V životě si musíš všechno zasloužit. Za pivo chci vědět, co je nového a smí se o tom hovořit. A za jídlo mi svěříš, co je nového, ale mluvit o tom nesmíš. Jasné?“

Biřic se podrbal na hlavě. Měl štětinaté světlé vlasy slepené potem a prachem. Jakub byl jeden z mála chytrých biřiců a nebylo třeba mu věci složitě vysvětlovat. Otovi už několikrát pomáhal a znal pravidla téhle hry. Jenže musel dělat drahoty, levně se prodávaly jen děvky, které si vodily zákazníky k řece mezi hromady splavovaného dřeva. Proto se jim posměšně říkalo „haldecké“. On však byl vážený městský služebník.

Dopil pivo, počkal, až dostane další džbánek, a pak uvážlivě začal: „Pokud se o něčem mluvit nesmí, tak se o tom prostě nemluví. To ti snad, vznešený rytíři, vysvětlovat nemusím, ale s ohledem na naše přátelství povím tolik, kolik smím a tvůj sluch unese.“

To byl obvyklý úvod, který si panoš Ota správně vyložil tak, že se prostě bude ptát a Jakub mu nic tajit nebude. Rychle se ještě dohodli, že si dají rybu. Pak si začali povídat o událostech posledních týdnů. Doba, kdy Oldřich z Chlumu hledal ztracené zlato, byla tak hektická, že Otovi nezbyl na dění v Praze čas. Vždycky ho však zajímalo, protože se stále cítil tak trochu městským člověkem. Být to na něm, Bezděz by postavil hned vedle Velkého rynku.

„Tak čím začneme?“ zeptal se biřic Jakub bodře a mlsně mlaskl, protože šenkýř před něj položil na dřevěném prkénku dozlatova upečeného candáta, z jehož pootevřené tlamy čněl konec krátkého železného roštu. „K dispozici jsou rvačky, rušení nočního klidu opilými měšťany nebo cizoložství zbožných manželek.“

Panoš Ota znuděně zívl: „A za to tě mám živit? Polepši se.“

Biřic Jakub si utrápeně povzdechl. Ale i pro něj to byla zábavná hra, protože samozřejmě věděl, že s touhle nabídkou neuspěje. Ztišil hlas a tajemně navrhl: „Co třeba tajné hráčské doupě, kde se hrají hazardní hry o spoustu peněz? Je ve sklepě u dominikánů a dneska v noci ho náš rychtář vybere.“

„Nikoho tam nenajde, pokud o tom vědí všichni biřici,“ zakroutil panoš Ota pochybovačně hlavou. „Raději se zeptám sám. Co víš o holce, kterou naoko přepadnou na ulici dva cizinci? A když jí nějaký zámožně vypadající muž pomůže, odvede ho do měšťanského domu, o kterém tvrdí, že patří jejímu otci, a tam ho okrade?“

„Zatraceně, kdo ti tohle vyzradil?“ vyhrkl překvapeně Jakub, až mu kus ryby zaskočil a rozkašlal se.

„Já platím, já se ptám!“

„Pojď na chvíli na dvůr,“ zabručel Jakub, rychle polkl a pak houkl na souseda, s nímž se tísnil na lavici: „Ne že mi budeš užírat!“

Venku se panoš Ota postavil vedle Jakuba, jako by si jen šli ulevit.

„Stalo se to mladšímu bratrovi našeho rychtáře,“ začal tlumeným hlasem biřic. „Viděl celkem hezkou holku, kterou, jak říkáš, obtěžovali dva chlapi. Pomohl jí a ona ho pozvala k sobě domů. Ale hned v mázhauzu ze sebe strhala šaty a křičela, že se jí pokusil zmocnit násilím. Vzápětí se tam objevil jeden z mužů, před kterými ji zachránil, a ten tvrdil, že je její snoubenec. Za to, že bude mlčet, jim musel rychtářův bratr dát všechny peníze, které měl u sebe. Taky mu vzali plášť a škorně. Byly nové a z dobré kůže. Teprve dodatečně se mu to v hlavě rozleželo, on moc bystrý není. Svěřil se rychtáři Bonifácovi a ten snadno zjistil, že žádná taková holka v tom domě nebydlí. Byla to past. Od té chvíle po ní všichni paseme, jenže máme jen povšechný a dost špatný popis. Hezká mladá holka, co s tím? Tys jí také naletěl?“

„Jsem snad trouba? Stalo se to ještě někomu ve městě?“

„O takových věcech většina napálených mužů raději pomlčí. Možná ano, ale na rychtě zatím nikdo nic neohlásil.“

„V kterém domě se to jeho bratrovi stalo?“

„Nevím. Ale mohu to zjistit.“

„Udělej to,“ souhlasil panoš Ota a společně se vrátili do šenku.

Večer panovník zařizoval na poslední chvíli neodkladné zemské záležitosti a lovčí Tista z Rotštejna odjel na Zvíkov, aby připravil štvanici. Ve svých dvaatřiceti letech byl Oldřich z Chlumu nejstarším v družině, která měla Přemysla za kratochvílí doprovodit. Šlo bez výjimky o svobodné syny nejvýznamnějších českých velmožů. Prolévat s nimi po večeři nekonečný počet číší vína hrdlem považoval za ztrátu času.

Ale chápal, proč si panovník vybral tuhle společnost. Myslel na budoucnost a věděl, že si musí nastupující generaci rytířů k sobě co nejtěsněji připoutat. Z hlediska vlády to bylo rozumné, ale nikoli pro správce severních Čech. S mládenci, kteří byli o mnoho let mladší a většinou neměli žádné životní zkušenosti, si Oldřich z Chlumu příliš nerozuměl. Představovali svět marnivého a změkčilého dvorského rytířství, který se tak lišil od časů krále Václava.

Oldřich z Chlumu vyrostl v drsných dobách, kdy se musel každý chlapec z urozeného rodu prosadit svou odvahou. Nic nedostal zadarmo a teprve pak mohl myslet na to, že by mohl být pasován na rytíře. Jenže tihle urození mladíci dostávali vše jako na stříbrném podnose a rytíři se stávali jen proto, že měli vlivné a zámožné otce. A podle toho rytířský stav vypadal.

Večer v královském sídle hodlal Oldřich z Chlumu strávit o samotě, ale nikoli v těsné jizbě s deseti lůžky, která byla pro královský doprovod vyhrazena. Byl příjemný večer, a tak se vydal na nádvoří. Doufal, že potká někoho ze starších příslušníků dvora, s nímž bude rozumná řeč, ale kolem se hemžilo jen služebnictvo a hradní ozbrojenci. Blížil se k brance u pukrabského paláce, u níž se nacházel hradní šenk. To místo dobře znal, protože se tu občas zastavil na číšku medoviny. Chvíli váhal, ale pak zamířil ke dveřím, které byly lákavě otevřené. Byl dusný podvečer a šenk měl jen dvě malá okénka, a tak se větralo dveřmi. To ovšem znamenalo, že hosté uvnitř nesměli zpívat ani se hlasitě hádat, aby nerušili klid v královském paláci, neboť ten ležel hned naproti.

Uvnitř bylo poloprázdno, takže si mohl vybrat lavici, na které bude sám a nebude se tísnit s dalšími hosty. Šenkýř s křivým nosem a velkým šrámem na krku mu ihned medovinu donesl, znal ho a věděl, co si objedná. Byl hradním služebníkem a peníze za to, co se vypilo, odevzdával do královské pokladnice. Ovšem za drobné úsluhy dostával od hostů tu a tam něco navíc, a to si nechával. Proto nebylo v pražských městech ochotnějšího šenkýře.

Oldřich z Chlumu se pohodlně opřel o stěnu, upil a přimhouřil oči. V duchu si představoval svou ženu Ludmilu z Vartemberka a měl skutečně zlost, že nemůže být doma. Jenže muž si v životě nemohl poroučet, co by se mu líbilo, ale musel v první řadě uživit sebe a svou rodinu. A v tomto ohledu si rozhodně neměl na co stěžovat. Pocházel z chudého zemanského rodu, a i když neměl vlivné příbuzné, vyšvihl se mezi nejvýznamnější muže v zemi.

Ze vzpomínek a uvažování o životě ho vytrhl pohyb. Kdosi z šenku odcházel, ale i když to byla věc naprosto běžná, musel tomu věnovat alespoň kratinkou pozornost. Zvláštní totiž bylo, že tím odcházejícím byl Matyáš, písař urburéře Mikeše z Dobronína. Protože nebyl důvod, aby šenk tak nečekaně opustil, dokonce nechal stát na stole nedopitý džbánek s pivem, muselo jít o vážnou věc.

Mikešovi z Dobronína zachránil Oldřich z Chlumu před dvěma týdny krk, protože se na něj snažili zločinci svalit krádež královského zlata. Ve všech těch zmatcích, které pak následovaly, se ani nestačili rozloučit. Logické tedy bylo, že písař utíkal pro svého pána, aby tohle opomenutí napravil.

Oldřich z Chlumu dopil číšku a objednal si ještě jednu. Medovina byla příjemně hořká a lákavě voněla. Nenapil se však. Nechal ji stát na stole jako případnou výhru, protože se vsadil sám se sebou. Často rád zkoušel sílu své dedukce. Pokud se objeví Mikeš z Dobronína, medovinu vypije. Pokud ne, pak prohrál a nechá si zajít chuť.

Neuplynulo mnoho času, když do šenku důstojně vstoupil královský urburéř. Nejvyšší úředníci královského dvora sem přicházeli jen zřídka, a proto vzbudil jeho příchod patřičnou pozornost. Mikeš z Dobronína se ani nemusel rozhlížet, od svého písaře věděl, u kterého stolu správce severních Čech najde.

Těžce dosedl na lavici proti němu a bez většího úvodu začal: „Už jsem myslel, že ti ani nestihnu poděkovat. To tak spěcháš za svou Ludmilou? Děláš chybu!“

„Odpusť, ale mé manželství není tvou věcí,“ ohradil se trochu rozmrzele Oldřich z Chlumu. Byli vzdáleně příbuzní, ale ani to nedávalo podle jeho názoru královskému urburéři právo začít zrovna tímhle tónem.

Mikeš z Dobronína byl vnímavý a pochopil. Usmál se a na stůl položil malou stříbrnou truhličku zdobenou filigránem. Uprostřed víka byl erb se lvicí, rodovým znakem pánů z Vartemberka. Kontury heraldického zvířete zdůrazňoval pestrý vypalovaný email. Byla to nádherná práce, jakou musel zhotovit skutečný mistr. A podle toho musela také stát spoustu peněz.

„Co to má být?“ zeptal se Oldřich z Chlumu, uchopil truhličku do ruky a zvědavě si ji prohlížel.

„Poděkování. Není však ode mne, ale od mincmistra Eberharta. Já bych na takový dar peníze neměl. Chtěl ti tu malou šperkovnici odevzdat osobně, ale král mu nařídil, aby doprovodil rakouské pány i se zlatem až do Vídně. Proto požádal o předání mě. Navíc nechtěl, aby to vypadalo, že si tvůj rozsudek v tomhle ožehavém případu koupil. Znáš rytíře! Jsou horší než štěbetavé husy a ženské u kašny dohromady.“

„Má žena bude nadšená,“ poděkoval Oldřich z Chlumu a neskrýval spokojenost. Znal svou Ludmilu a věděl, že miluje krásné věci. Měla vkus, protože ji vychovali v Burgundsku, které udávalo tón módě všech křesťanských panovnických dvorů.

„Ta šperkovnice není prázdná,“ upozornil s hranou skromností urburéř.

Oldřich z Chlumu nejprve truhličkou opatrně zatřepal. Uvnitř něco kovově zaharašilo. Zvedl víko. Dno šperkovnice bylo vyložené rudým sametem a na něm se skvěl zlatý prsten s fialovým achátem, který lemovalo několik titěrných perel.

„To je ode mě,“ nevydržel to už Mikeš z Dobronína.

„Je to starý rodinný šperk, ale jsem vdovec a obě mé snachy jsou důry, které si nic takového nezaslouží. A tys mi zachránil život i rytířskou čest.“

„To přece nemohu přijmout.“

„Nedávám ho tobě, ale tvé Ludmile. Jsem si jistý, že ona ho neodmítne.“

„Dobrá,“ souhlasil po krátkém váhání Oldřich z Chlumu a šperkovnici zase zavřel. „Ale jsem tvým dlužníkem. Pokud bys někdy zase potřeboval mou pomoc, jsem ti k dispozici.“

„Jsem rád, že to říkáš. Já totiž tvou pomoc opravdu potřebuji,“ potvrdil zcela klidně urburéř. U stolu se objevil šenkýř a bez ptaní před něj postavil velkou číši s červeným vínem. I v jeho případě věděl, co má rád. Ne proto, že by Mikeš z Dobronína hradní šenk navštěvoval, ale šenkýř občas pomáhal sklepníkovi obsluhovat hosty u královské tabule a dobře věděl, co který velmož pije.

„Takhle to tedy je,“ zabručel s náznakem rozmrzelosti Oldřich z Chlumu. „Takže nikoli dar z vděku, ale chceš si mne koupit.“

„Ani slovutný vyšetřovatel, jakým bezesporu jsi, nemůže mít vždycky pravdu. Vzpomínám si, cos mi nedávno řekl. Důležitá je pro tebe pravda, nikoli to, zda jsem tvůj příbuzný. Takže vím, že si tě koupit nelze. Ten prsten s mými potížemi vůbec nesouvisí. Pomohl bys mi, i kdybych ti nic nedal, protože tobě jde vždycky o spravedlnost. A právě o tu tě žádám.“

„Odpusť mi mou upřímnost, ale pokud se o spravedlnosti hovoří příliš, pak o ni ve skutečnosti nejde. Tak co potřebuješ?“

„Znám tě a vím, že to tak nemyslíš. Ale k věci! Má teta Fridlína má syna. Tedy několik synů. Nu a ten nejmladší se nedávno zasnoubil s dcerou velice bohatého pražského kupce. Ta dívka je jedináček a všichni ji považují za nesmírně bohatou nevěstu. Jenže se to zamotalo a zdá se, že ta dívka nedostane nic, ani slušné věno. V tom případě by si ji můj bratranec vzít nemohl, protože sám je chudý, má jen urozenou krev a dobré srdce.“

„Moment, má dobré srdce a chce zrušit zásnuby s dívkou, které určitě vyznal lásku, jen proto, že nedostane věno?“ ironicky ho přerušil Oldřich z Chlumu.

Urburéř lehce zakroutil hlavou a skoro otcovsky opáčil:

„S penězi je to jako se spravedlností. Ani bez jednoho nelze žít. Pohybujeme se ve světě, kdy si urození získávají respekt a postavení spíše tím, co vlastní než na základě laskavosti srdce. To ti snad vykládat nemusím, copak neznáš svět?“

„Znám,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu. „Jenže co já s tím? Tvůj bratranec je chudý a ta dívka zřejmě také. Potřebují peníze, ty snad umíš opatřit spíše než já.“

„Jak jsem řekl, jsem vdovec a mohl bych jim pomoci, ale to má ještě čas. Nejdříve chci znát pravdu. Neznám podrobnosti, ale něco se mi na nečekaném zchudnutí té dívky nezdá. Jmenuje se Kristýna a podle mne ji okradli. V penězích se totiž vyznám a vím, že se nemohou rozplynout jako pára nad hrncem. Otec Kristýnu miloval a byla jeho jediné dítě. Proč najednou nemá nic?“

„Miloval? On zemřel?“

„Někdy na jaře. Moc o tom nevím, všechno ti vysvětlí můj bratranec. Bude na Zvíkově, slouží tam jako komoří.“

„Takže proto tam jedu? Tos u panovníka zařídil ty, mám pravdu?“ pochopil rozmrzele Oldřich z Chlumu.

„Za případné potíže se ti omlouvám. Ten prsten snad tvé zpoždění Ludmile vynahradí,“ opáčil Mikeš z Dobronína a dopil svou číši. Spokojeně mlaskl, víno bylo výtečné. Dohodl záležitost, která ho trápila, a nepochyboval, že si s ní slovutný královský prokurátor poradí.

„Jak se ten mládenec jmenuje?“

„Jako já, Mikeš, ale rodovým přídomkem je ze Žerotína, stejně jako má teta Fridlína. Je manželkou pana Plichty a sídlí v Hořovicích.“

„Zeptám se ho, o co jde, ale nic neslibuji,“ řekl opatrně Oldřich z Chlumu a vstal od stolu. Přeci jen mu to nedalo a dodal: „Mýlíš se však, pane Mikeši. Spravedlnost a peníze, to jsou dva zcela jiné světy.“

III. KAPITOLA 

Ráno se vzbudil panoš Ota záhy, protože se chtěl na Vyšehradě dohodnout s Jindřichem z Isernie dříve, než zahájí výuku. V soukromých školách, jako byla ta jeho, to bylo mnohem snadnější než na vysokých učeních, která podléhala papežské kurii.

Tam se musel nejprve představit správci koleje, předložit cestovní glejt a někdy i osvědčení, že je dobrý křesťan. Musel absolvovat pohovor s děkanem, počkat, až bude zapsán mezi studenty a zaplatí za imatrikulaci. To se dalo zřídkakdy zařídit za jediný den. Když kdysi přišel do Mantovy, vyřizování zabralo čtyři dny, protože děkan na něj neměl čas. V soukromé škole stačilo mít peníze, umět trochu číst a psát a jakžtakž se domluvit latinsky.

Rychle se najedl, osedlal si koně a zamířil k bráně svatého Ambrože. K ní to měl jen pár kroků. Po ránu byly ulice tiché a opuštěné, až na pár služebných s vědry a toulavé psy. Brána se právě otevírala a opustit město v tuhle dobu nešlo nikdy rychle, protože se před ní tísnili pocestní i vozkové s povozy. A ti všichni se chtěli co nejdříve prodrat těsným průchodem do města. Na rynku se konal týdenní jarmark.

Před bránou vždycky vládla hádavá nálada. Nikdo nechtěl čekat a strážní, kteří měli za sebou noční službu, byli nerudní a nešli pro ostré slovo a často i kopanec daleko. Existovala jediná možnost, jak se rychle dostat skrze ten dav ven. Panoš Ota podal jednomu z biřiců drobnou minci a ten ji okamžitě popadl a ukryl. Strážní měli zakázáno brát úplatky, ale dělalo se to běžně a rychtář to velkoryse přehlížel. Biřic obrátil ostří kopí proti hradbě těl, která ucpala průchod, a aniž cokoli vysvětloval, začal si razit cestu ven. Panoš Ota jel na koni krok za ním a snažil se neposlouchat kletby, kterými ho lidé častovali.

Sotva se ocitl na široké cestě, která vedla po úpatí Vítkova mírně zvlněnou krajinou k údolí Botiče, povolil koni otěže a zrychlil. Život ve městě se mu líbil, ale hnát se v sedle volnou krajinou, až mu vítr bičoval tváře a cuchal pečlivě upravené vlasy, miloval. Byl rytíř a nebylo nic krásnějšího než cítit sílu svého těla. Bylo to snad ještě hezčí než objímat krásnou dívku. Kromě jiného proto, že za krásnou dívčí tváří se často skrývala faleš, ale kůň bylo zvíře poctivé a čestné.

To ho přivedlo k úvaze, co včera zažil. Nějak si nemohl v hlavě srovnat, že vlastně šlo o zločin. Ta dívka byla krásná, ale to ještě nic neznamenalo. Hovořila mile a kultivovaně, ani tím by se neměl vyšetřovatel dát zmást. Jenže znepokojovaly ho její oči. Vždycky se snažil podle pohledu odhadnout, co je ten druhý zač. Tahle dívka neměla oči nevěstky či pomocnice pobudů, šejdířů a mordýřů, ale zdály se mu spíše lítostivé a smutné. Pouze jednou v nich postřehl vztek, a to bylo ve chvíli, kdy s ní odmítl vstoupit do domu jejích údajných rodičů.