Vlastimil Vondruška 

Neviditelní 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0230-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-0231-6 (mobi)

Mé ženě Aleně 

I. 

Ve strohé místnosti s oprýskanou omítkou seděly na dlouhých dřevěných lavicích vedle sebe jako na hřadu školní bytosti posledního ročníku. Na sobě měly stejně střižené hnědé oděvy podobné uniformám, ale bez výložek na ramenou a s jednou řadou knoflíků vpředu. Blůzy byly podle předpisu o dvě čísla větší, aby jejich pytlovitá zplihlost zakryla případnou mužnost ramen či ženskost ňader. Povolen byl výhradně krátký sestřih vlasů.

I tak se však dalo v některých případech poznat, zda jde o bytost s konkrétními tělesnými znaky. A to byl kámen úrazu, protože unisex byl podle Nového světového řádu kánonem rovnosti všech čtyř pohlaví. Zvláště ve školách to striktně platilo až do okamžiku Velkého rozhodnutí, protože nedospělé bytosti neměly oficiálně deklarované pohlaví.

V místnosti vládlo mírné šero, i když venku byl jasný den. Jenže dvě okna měla prasklé tabulky a díry zakrývaly kusy kartonu z vlnité lepenky, které bránily slunečním paprskům proniknout do učebny. Nikdo si ale nestěžoval, protože oprava budovy by znamenala zvyšovat uhlíkovou zátěž planety. A to nikdo nechtěl.

Vzrušení bylo téměř hmatatelné. Všechny školní bytosti strnule sledovaly velkou plazmovou obrazovku, i když byla zatím ještě šedavá a prázdná. Čekaly na svůj ortel, protože se za chvíli dozvědí, jaké postavení získají na své další cestě životem.

Konečně se obrazovka rozjasnila. Na ní se objevila jména školních bytostí seřazená od nejlepších k nejhorším podle počtu bodů, dosažených v závěrečné zkoušce dospělosti, a podle hodnocení jejich postojů. U každého jména byl navíc červeně uveden nový osobní status konformity.

Většina byla při pohledu na obrazovku zklamaná, protože je dosažený status předurčil k ukončení studií a čekala je práce. Klaud však byla stejně jako několik dalších nadšená. Její jméno se skvělo mezi prvními deseti a to znamenalo, že získala pátý stupeň konformity. Bude moci pokračovat ve studiu a po jeho skončení získá s největší pravděpodobností místo ve státní správě. To samozřejmě platilo za předpokladu, že si při Velkém rozhodnutí vybere demograficky odpovědné pohlaví.

Až do rituálu dospělosti měly školní bytosti neutrální jména, která se teprve pak měnila podle vybraného pohlaví. Z Klaud, pokud by respektovala své genitálie, by byla žena Klaudie, mohla se ovšem stát i mužem Klaudiem, na výběr bylo i nebinární Klaudio či oboupohlavní Klaudius-ie.

Za sebou zaslechla tichý šepot, podle tónu hlasu rozhodně ne spokojený. Pootočila hlavu a zaslechla konec hovoru: „Všechno je to podvod. Měl jsem výtečnou závěrečnou práci, ale rodiče mají jen třetí stupeň konformity. Takže já prostě dál studovat nesmím. Lžou nám, že prý máme osud ve svých rukách. Hloupost, v rukách nás má Centrální systém planety.“

To mluvil Pet. Kontroverzní školní bytost, která měla na mnohé věci vlastní názor a často ho říkala nahlas. Proto se Petovi většina školních bytostí vyhýbala, aby si nepokazila svůj status. Klaud se rychle otočila zpátky k obrazovce, jako by nic neslyšela. Podle Řádu by to měla ohlásit, neboť nepřípustným způsobem zpochybňoval spravedlnost systému. Měl už několik varování, a pokud by mu přičetli ještě tenhle prohřešek, pravděpodobně by mu zkoušku dospělosti vůbec neuznali a vyloučili ho ze školy. To by znamenalo první stupeň konformity. Nedostal by žádnou práci, živořil mezi nepřizpůsobivými a stravovat by se musel v nuzných jídelnách pro nezaměstnatelné.

Jindy by to snad udělala, proč by měla kvůli němu riskovat své postavení? Jenže si nechtěla kazit dnešní den tím, že bude svědčit v procesu, který by následoval. Byl však ještě jeden důvod, proč mlčela. Pet se svěřoval Alžbět, a to byla bytost, s níž si tady ve škole rozuměla nejlépe. Jak navíc postřehla, neodporovala mu, takže by potrestali i ji. To rozhodně nechtěla. Po chvíli se na obrazovce objevila tvář oboupohlavního premiéra země Michala-y. Hovořil na celostátní síti ke všem školním bytostem, které právě složily závěrečné zkoušky. Pronesl krátkou řeč, v níž zdůraznil, co se očekává od mladých bytostí, které se právě stávají plnoprávnými členy společnosti. Zdůraznil, že pro záchranu planety je třeba obětí a nikdo si nemůže vybírat, ale musí plnit to, co je pro budoucnost nezbytné. Pokora, uskromnění, šetrnost a poslušnost, to jsou pilíře, na kterých Nový světový řád stojí. Jedině tak lze napravit škody, které planetě způsobili předci svou nezodpovědností. Skončil optimisticky: „Věřím, že společně to dokážeme! Nechť odpovědnost zvítězí nad nekorektností a hazardováním s planetou. Máte život před sebou, nepokazte si ho!“

Většina školních bytostí ho neposlouchala, protože oficiální prohlášení se podobala jako vejce vejci a slýchala je denně. Ani Klaud projevu nevěnovala pozornost. Stále jí vrtalo hlavou, co před chvílí řekl Pet. Proč tak bezostyšně lhal? Jejich svět byl přece spravedlivý a skvělý, protože se podařilo zastavit klimatické změny a odstranit diskriminaci, segregaci a rasismus. Všichni se měli dobře, samozřejmě v závislosti na tom, jak se na záchraně planety podíleli. To byl princip Nového světového řádu. Proč Alžbět vůbec Petovy pobuřující názory poslouchala? Musí jí domluvit.

Konečně nastal vytoužený okamžik. Učitel Johan začal vyvolávat jednoho po druhém. Tradičně začínal školními bytostmi, které dosáhly nejhoršího výsledku. Každá předstoupila před učitele, který seděl za pultem s monitorem, klávesnicí a řadou spínačů. Dozvěděla se své hodnocení, většinou kritické, a pak vložila dlaň do otvoru v modulátoru, který stál v levém rohu pultu.

Sotva to udělala, učitel vyťukal na klávesnici kód a do čipu implantovaného v dlani každé bytosti na planetě se uložil její nový status konformity. Čip byl jejím soukromým majetkem. Bez něj nešlo nic, protože byl společenským oprávněním k jakékoli myslitelné činnosti. Umožňoval pohyb mezi jinými bytostmi a vstup na veřejná místa, byl osobním dokladem, platební kartou, na níž měsíčně přibývaly vládou přidělené kredity k nákupům, byla v něm uložena zdravotní a postojová dokumentace, identifikátor místa pobytu, klíč ke dveřím bytu a osobní skřínky v zaměstnání a mnoho dalších funkcí.

Konečně došlo na Klaud. K těm, kteří ve zkoušce uspěli nejlépe, se učitel choval mnohem srdečněji. Některé pochválil, a na Klaud se dokonce nepatrně usmál. Bylo to sice zcela nepřípustné, ale Klaud to chápala. Učitel Johan byl kdysi školní spolubytostí jejího otce. Při Velkém rozhodnutí zvolil kariéru, nechal se sterilizovat, aby nemohl mít děti, a přijal mužskou identitu. Totéž očekávali rodiče od Klaud. Vložila ruku do modulátoru, ucítila v dlani slabounké zašimrání a pak se na přístroji rozsvítila zelená kontrolka. Hotovo! Byla šťastná, protože od téhle chvíle měla nejen vyšší limit pro nákupy, ale také oprávnění nakupovat zboží, ne pouze svačiny. Mohla navštěvovat místa, kam dříve nesměla, a otevírat informační kanály a zábavné programy, povolené bytostem jejího postavení. „Buď požehnán Velký reset!“ pronesla povinné poděkování a vrátila se na své místo. Jako jedna z premiantů seděla v první řadě.

Obřad skončil. Obrazovka zhasla, protože bylo třeba šetřit elektrickou energií.

„Teď vás čeká pět dní volna, ale v pondělí se sem do školy vrátíte,“ připomněl učitel Johan. „Pokračovat budete odděleně, protože výuka je pro nositele pátého statusu jiná než pro ty, kteří neuspěli a získali jen čtvrtý nebo třetí stupeň konformity. Pokud chcete, rozlučte se s těmi, které už potkávat nebudete.“

Klaud se rychle ohlédla na Alžbět. Ne, s ní to nemůže odbýt prostě tím, že na sebe kývnou. Počkala si na ni u dveří.

„Je mi líto, že máš jenom čtyřku,“ řekla s upřímným náznakem lítosti. Překvapeně ji napadlo, že spolu nikdy nemluvily o budoucích plánech. Co chce vlastně Alžbět dělat dál? Možná chce být ženou. K tomu by vyšší status konformity nepotřebovala. Nebo lépe řečeno, nedostala by ho, protože matky na něj neměly nárok.

„To máš fuk,“ opáčila Alžbět znuděně. „Moji rodiče jsou na tom stejně. Z toho se nepodělám.“

„Víš, na co jsem měla vždycky při cestě ze školy chuť? Posedět si spolu v kavárně. Teď už můžeme, mám na to status.“

„Díky, ráda. Chodím kolem jedné a několikrát jsem tam nahlédla dveřmi. Ta káva voněla, to si neumíš představit. Byla pravá, žádná melta, co vaříme doma.“ Klaud mlčky souhlasila. Nehodlala kamarádku ranit a přiznat, že u nich doma občas mají pravou kávu, samozřejmě pokud byla zrovna v obchodě k dostání. Její rodiče měli vyšší status než rodiče Alžbět.

Vyšly ze školní budovy a kolem hřiště pokračovaly na nároží, kde byla stanice elektrobusu. Ten svážel školní bytosti z okrajů města. Ony samy ho nepoužívaly, protože byly zodpovědné a pěšky to měly domů necelou půlhodinu chůze. S ohledem na nutnost šetřit se doporučovalo nepoužívat elektrobusy při cestách na kratší vzdálenosti, protože pak nebudou přetížené. Spotřebují méně energie a mohou mít delší intervaly. Jedině úsporami se udržovala uhlíková neutralita.

Pokračovaly ulicí, kterou lemovaly vysoké domy s omšelými fasádami zdobenými popraskaným štukováním. Pocházely ještě z časů kapitalismu a pomalu dosluhovaly. Konečně se před nimi otevřel pohled na prostorné náměstí, v jehož středu stála socha zachránce planety Klause Schwaba. Hned za ní byla kavárna U Gréty. I ona pocházela z dávných časů. Původně se jmenovala České srdce, pak Německý boj, poté Jitřenka a před Velkým resetem nesla jméno Happy coffee.

Vyběhly po několika schůdcích k proskleným dveřím a vešly. Hned napravo stál sloupek z chromované oceli pro identifikaci hostů.

Klaud obrátila dlaň směrem k čidlu, aby prokázala své oprávnění. Na displeji se objevila zlatá hvězdička a pod ní bylo napsáno: „Můžete pokračovat. Centrální systém planety vám přeje příjemný pobyt!“ Když ale totéž udělala Alžbět, obrazovka se červeně rozblikala a na ní stálo: „Nemáte oprávnění ke vstupu. Odejděte!“

„Třeba je tahle kavárna jen pro ty, co mají pátý stupeň,“ řekla rozpačitě Klaud. „Promiň, nevěděla jsem to. Půjdeme jinam.“

„Na to jim kašlu,“ odsekla zlostně Alžbět a pokračovala k pultu, na němž stálo několik automatů na kávu. Klaud chvíli váhala, ale pak se vydala za ní. Ostatně, ona tu být směla, tak o co šlo?

Alžbět si prohlížela automat a přemýšlela, jak z něj dostat kávu. V životě v kavárně nebyla a tohle se ve škole neučilo. O tom, co je vlastně učili, valné mínění neměla. Podle matky to byly kokotiny, které jí v životě moc nepomohou. Leda tak k tomu, aby měla vyšší status. Jenže stejně ho nezískala. Ani Klaud si však neuměla s přístrojem poradit.

„Jste tu poprvé?“ zeptal se jich sympatický muž středního věku. „Zrovna jste skončily školu, mám pravdu? Vzpomínám si, když jsem byl ve vašem věku, taky jsem nevěděl, jak na to. Školství je zoufale zaostalé, ale je to jednoduché, dívejte se.“

Z police pod kávovarem vytáhl hrneček, postavil ho do otvoru v automatu, pak na displeji vyťukal podle nabídky kód středního espressa a stiskl zelený knoflík. Uvnitř to zarachotilo a pak začala do hrnečku stékat tmavá, příjemně vonící káva.

„Ta se platí tak, že při vstupu vám systém hned srazí paušální cenu. Výhoda je, že můžete za jeden kredit vypít, kolik chcete,“ informoval je muž. „Ale zákusky se platí zvlášť. Musíte k čidlu na boxu přiložit dlaň a vzít si jeden kus. Stejně jako v obchodě. Tak si to tu užijte.“

Obě si udělaly kávu a šly si sednout ke stolečku. U velkých oken byly všechny obsazené, musely vzít zavděk jedním až v rohu.

„Pane, to je dobrota,“ libovala si Alžbět, když se poprvé napila. Sice si trochu spálila jazyk, ale to nevadilo.

Klaud jí už nestačila odpovědět, protože do kavárny vrazili dva černě oblečení Strážci. Jeden měl v ruce navigaci, s jejíž pomocí se na základě identifikačních kódů uložených v čipech vyhledávali pachatelé přestupků a nepřizpůsobiví. S jistotou zamířili do rohu.

Zastavili u jejich stolku a ten s navigací v ruce oznámil neosobním hlasem: „Bytost Alžbět, hrubým způsobem jste narušila pořádek, a ohrozila tak uhlíkovou neutralitu. I když jste byla informována, vešla jste, a dokonce si dala kávu, na kterou nemáte nárok a nezaplatila jste za ni. Za to vás Centrální systém planety potrestal třemi dny vězení. Půjdete s námi.“

Bylo zbytečné odporovat, navíc bylo všechno tak trapné, protože je ostatní hosté zvědavě sledovali.

„Bytost Klaud,“ pokračoval Strážce. „Opusťte kavárnu, protože nemáte oprávnění tu pobývat.“

„Ale já mám přece pátý stupeň,“ bránila se polekaně. „A systém mi určitě platbu za kávu strhl z kreditů.“

„Nezabránila jste bytosti Alžbět v protiprávním jednání a zjevně ho schvalujete, neboť sedíte spolu u jednoho stolku. Centrální systém planety vás trestá snížením osobního statusu konformity o jeden stupeň. Zatím jen na dvacet čtyři hodin. V tuto chvíli tedy vlastníte čtvrtý stupeň a nemáte oprávnění tu pobývat! Kávu nechte stát na stolku!“

Obě vyvedli ven, na Klaud ještě jeden ze Strážců zahrozil prstem. Pak i s Alžbět nasedli do elektromobilu, na němž byl nápis „Za záchranu planety“.

Sotva vůz zmizel, posadila se Klaud na okraj žulového podstavce, nad nímž se tyčila socha Klause Schwaba, a rozplakala se.

„Představovala sis oslavu jinak, že?“ zaslechla dobromyslný hlas. Ani nemusela uslzené oči zvednout, poznala ho hned. Patřil školní spolubytosti jménem Františ. Stejně jako ona patřil mezi premianty a díky závěrečné práci získal pátý status konformity. Františ se nikdy netajil tím, že si při Velkém rozhodnutí vybere mužské pohlaví. Pořád mluvil o klimatické krizi a demografické rovnováze. Mezi školními spolubytostmi se říkalo, že to někam dotáhne. Jeho rodiče měli prý nejvyšší sedmý status konformity a patřili mezi vládce.

„Byl jsem tam taky, ale nevšimly jste si mě,“ pokračoval shovívavě.

„Tak to tys je zavolal?“ vyjela pobouřeně.

„Já nejsem udavač! Jsi tak naivní, že netušíš, jak to funguje? Jakmile kterýkoli kontrolní terminál ohlásí, že kolem prošel někdo, kdo nemá odpovídající status, vyjedou Strážci. A díky tvému čipu Centrální systém planety ví, že sedíš s Alžbět u stolku. Proto tě systém potrestal. Musíš být opatrnější. Ať se ti to líbí nebo ne, od téhle chvíle nemůže být tvou kamarádkou bytost se čtvrtým stupněm konformity. Ani kamarádem.“

Klaud ho nedůvěřivě poslouchala a přitom si všimla, že se na ni dívá podle jejího názoru vyzývavě, jako by byl nepřizpůsobivý. Takové pohledy se u lidí s jejich statusem konformity považovaly za nepřijatelné.

„Děkuju za poučení!“ opáčila chladně a vstala.

„Počkej, copak si opravdu necháš oslavu zkazit?“

„Už se stalo. Nezlob se, mám ještě práci.“

„Mohu tě pozvat na kávu? A k tomu třeba jablečný závin. To zní snad lákavěji než práce.“

„Snížili mi status. Jsem jenom čtyřka.“

„To nevadí. Díky rodičům mám jistá privilegia. Smím mít jednoho hosta bez ohledu na jeho status. Vrátíme se ke Grétě.“

„Já nevím… nehodí se to.“

„V tomhle světě není podstatné, co se hodí, ale co smíš a nesmíš. Pojď, jinak se tím budeš trápit kdoví jak dlouho. Uvidíš, že nic není tak černé, jak by se mohlo zdát. Žijeme ve skvělé době, nemyslíš?“

Přikývla, protože nic jiného udělat nemohla. Když se Františ prokázal u vstupu do kavárny kontrolnímu terminálu, bez problémů prošla i Klaud. Za chvíli už seděla v rohu u stejného stolku, odkud ji odvedli Strážci. Františ jí sám donesl kávu i zákusek, i když se jeho pozornosti vehementně bránila. Jeho chování bylo totiž genderově nepřijatelné. Na její protesty jen mávl rukou a s provokativním výrazem v očích vysvětlil: „Ano, všichni jsme si rovni, ale někteří si jsou rovnější.“

Chvíli si povídali a Klaud musela uznat, že Františ není tak nudný, jak ho znala ze školy. Pak se k jejímu úžasu bezostyšně zeptal: „Už víš, co uděláš o Velkém rozhodnutí?“

Klaud se urazila. Do toho mu vůbec nic nebylo. Sama si navíc nebyla jistá. Mohla zůstat ženou a mít děti, jenže to se považovalo za nezodpovědné. Jedno dítě se snad ještě dalo tolerovat, ale víc rozhodně ne. I tak byl svět zoufale přelidněný. Ženě její úrovně, pokud by se stala matkou s jedním dítětem, by se snížil osobní status konformity na přijatelných pět B. To by jí zajišťovalo hmotné zabezpečení jako každému jinému, kdo měl pátý status, ale pracovat by mohla jen ve výrobě, službách nebo v obchodě, nikoli však ve státní správě. Přesně jako její matka.

Jenže rodiče od ní očekávali, že přijme mužské, případně třetí nebo čtvrté pohlaví a nechá se sterilizovat, protože to by pomohlo otci, aby mu zvýšili osobní status konformity na šestý stupeň. To byl jeho kariérní sen. A Klaud by to zajistilo perspektivu.

„Jen se ptám,“ omlouval se zdvořile Františ. „Byla by škoda, kdyby se bytost tak pěkná, jako jsi ty, nestala ženou. Všimla sis, jak málo je kolem nás ženských bytostí? Jen se rozhlédni po kavárně. Tady není ani jedna.“

„Ale to je snad dobře? Populační regrese je jediná budoucnost téhle planety,“ opakovala to, co se učili ve škole. Obrácení demografické křivky, aby natalita byla nižší než mortalita, byl jeden z úhelných kamenů Nového světového řádu.

„Obecně to tak je. Jenže z hlediska mužů to už tak růžově nevypadá. Tedy především pokud hovoříme o sexu.“

„Co tě to popadlo? O něm tu přece nepadlo ani slovo. Ale když už jsi ho zmínil, mám pocit, že jsi ve škole nedával pozor. Sex mezi mužem a ženou je přežitek, navíc demograficky nebezpečný. Pokud ho drasticky neomezíme, bude to pro naši planetu sebevražda, kterou po celá staletí páchali naši předkové. Není snad třeba říkat, že nás dovedli na samou hranici katastrofy. Sex mezi bytostmi stejného pohlaví je nesrovnatelně lepší a přirozenější, protože nemá populační následky. Pokud to někteří nechápou, my musíme jít příkladem.“

„Tak nás to učili, ale ruku na srdce, opravdu si to myslíš?“

„Odpovědná bytost nemyslí, ale věří systému. Navíc nemám se sexem žádnou zkušenost. Ale před Velkým rozhodnutím absolvujeme praktický kurz. Tam nás to naučí, teprve pak mohu mít vlastní názor,“ vysvětlovala trochu toporně a pak požádala, aby mluvili o něčem jiném.

„Když ono to tak trochu souvisí s tím, proč jsem tě pozval. Navzdory všemu přece není neobvyklé, že muž žije občas s ženou. Tedy, pokud nějakou vhodnou najde. Mít jedno dítě není zločin, protože to není pro náš svět nebezpečné. Uvažuj, pokud se pár dětí čas od času nenarodí, vymřeme.“

„Plánování není naše věc. Pokud by to bylo tak jednoduché, jak tvrdíš, pak by asi Centrální systém planety volil při výběru pohlaví jinou politiku, nemyslíš?“

„To máš pravdu. Zatím je to tak, že svobodný muž i žena, nebinární bytost a koneckonců i ta oboupohlavní mají oproti muži, který se oženil a stal se otcem, řadu výhod. Otec dítěte nikdy nemůže získat sedmý status konformity, a většinou ani šestý.“

„Tvoji rodiče prý sedmý mají,“ namítla. Nikdy se o takových věcech ve škole nebavili, považovalo se to za neslušné, ale tenhle hovor začal on.

„To je pravda,“ připustil váhavě, „ale je to mnohem složitější, než abych ti to teď vysvětloval. A navíc, ani nesmím. Mluvme raději o nás. Já po sedmém statusu konformity netoužím. I šestý snadno oželím. Dal bych přednost životu s ženou, i kdybych měl jen pětku, pokud by byla jako ty.“

„Nejsem žena!“ utrhla se na něj ostře. To už překračovalo všechny myslitelné hranice. Přesto nedokázala vstát a odejít.

„Právě proto jsem chtěl s tebou mluvit. Tvůj otec už v úřadu ohlásil, že splnil všechny podmínky pro povýšení, protože se staneš mužem.“

„Jak to víš?“

„Ten úřad vede můj otec. Přemýšlej o tomhle hovoru.“

„A proč? Když to otec ohlásil, tak to udělám.“

„Pravda to bude, až se rozhodneš ty sama. To, co jsem ti právě řekl, se v jednom starobylém románu označuje jako vyznání lásky.“

„Nevím, co to je,“ přiznala se Klaud, „ale mám pocit, že podobné sentimentální řeči zavinily, že lidstvo skoro vyhynulo. Neoháněj se proto nesmysly z dávné minulosti.“

„Není to tak dávno. Ta kniha vyšla před padesáti lety.“

„Tedy před Velkým resetem! Zatraceně, Františi, copak nevíš, že je zakázáno takové knihy číst? Jak ses k ní vůbec dostal?“

„Nějakým omylem se mi objevila v čtecím programu, ale už jsem ji smazal. Vím, co smím a nesmím. Dáš si ještě kávu?“

„Půjdu. Prosím, vyhýbej se nekorektním úvahám a mě ze svého života vynechej!“

Pokrčil rameny a mlčel.

II. 

Klaud vyšla z kavárny na náměstí a byla z posledních událostí zmatená. Copak se Františ zbláznil? Kdyby to ohlásila, budou ho vyšetřovat a za podvratné řeči potrestají. Jenže měl vlivné rodiče, a co kdyby se pak mstili jejímu otci? O co mu vůbec mohlo jít?

Pak ji napadlo, že všechno může být jinak. Otec ji varoval, že mezi nimi žijí udavači. Jejich prací je sledovat členy společnosti, kteří dosáhli vyššího statusu konformity, a provokovat je, aby se zjistilo, zda si ho zaslouží. Pro společnost byla totiž bezpodmínečná konformita důležitá. Nešlo tedy jen o to, co bytosti říkají a dělají na veřejnosti, ale zda se i v soukromí chovají odpovědně v duchu ušlechtilé myšlenky Nového světového řádu.

Usilovně vzpomínala, ale nebyla si vůbec jistá, že Františ opravdu v kavárně před příchodem Strážců seděl. Co když ho za ní poslali až poté, co ji přistihli při porušení Řádu? Provokoval a svými řečmi ji vlastně zkoušel. Kdyby nebyla dostatečně konformní, mohli by jí status snížit navždy. A byl by konec se studiem. Měla by jejich rozhovor ohlásit.

Ještě chvíli váhala, ale pak změnila směr chůze a vydala se k budově, kde sídlil úřad pro dohled nad korektním chováním a pro potírání nepřizpůsobivosti. Nebylo to daleko, několik ulic a přes Duhový parčík. Došla na jeho konec, před sebou měla širokou ulici a za ní stála moderní betonová krychle s velkými okny, kde úřad sídlil. Byla to strohá stavba, která svou neosobností vzbuzovala tíseň při pouhém pohledu. Zastavila se a najednou nevěděla, co si počít.

Neodbytně se jí vracelo to divné slovo „láska“. Podle Františe bylo jedním z projevů lásky to, že se bytost vzdá vyššího statusu. Musela tedy být něco neuvěřitelně hloupého a sobeckého, protože společnost mohla existovat jen tehdy, pokud vládl Řád. A jeho pilířem bylo souznění s Velkým resetem, tedy konformita. Františ v každém případě hájil něco nekorektního a špatného. Přesto nedokázala ulici k úřadu přejít. Vstup mezi dospělé si představovala jinak. Navíc ji začala z rozrušení bolet hlava, a tak se rozhodla, že se poradí s rodiči. Ostatně, ta věc se týkala kariéry jejího otce.

Do ulice, kde s rodiči bydlela, dorazila záhy po poledni. Tak brzy se jindy ze školy nevracela. Došlo jí, že rodiče ještě nebudou doma. Možná to tak bude lepší, chtěla být chvíli sama a přemýšlet. Navíc se potřebovala podívat do informačního terminálu, zda tam nenajde něco o lásce. Věřila, že teď, kdy měla vyšší status, se jí otevřou blokované zdroje, které nemohla dříve navštěvovat.

Dům, v němž žila, byl obstojně vypadající pětipatrový činžák ze starých časů, jako ostatně všechny budovy v téhle části města. Nepamatovala, že by viděla v centru města stavět nový dům, samozřejmě kromě několika úředních paláců. Proč taky stavět obytné budovy? Ty staré dostačovaly a počet obyvatel ve městě neustále klesal.

Vešla do domu. I když věděla, že výtah nefunguje, zmáčkla ze zvyku tlačítko vedle dveří. Byl to takový její malý rituál. Když byla malá, výtah jezdil a milovala ho. Jenže elektrickou energií bylo třeba šetřit, aby jí bylo dost na chod systému a na dopravu. Proto vláda rozhodla, že výtahy mohou jezdit jen v domech, které mají více než šest pater. Naštěstí bydlela ve druhém, takže vyběhnout po schodech jí nedělalo žádné problémy.

„Škoda, ale nejezdí,“ zaslechla za svými zády. Ohlédla se. Stál tam mládenec asi o dva nebo tři roky starší než ona a na sobě měl oblečení, které značilo, že přijal mužské pohlaví. Modré kalhoty i bílé triko byly skoro nové. Znala ho od vidění, bydlel ve stejném domě, ale někde nahoře. Nikdy spolu nepromluvili a většinou se v chvatu jen míjeli. Klaud totiž chodívala všude na poslední chvíli a nikdy neměla čas. Bylo to poprvé, kdy si mohla v klidu prohlédnout jeho tvář. Byl až neslušně snědý a měl modré oči.

„Myslíš, že to nevím?“ odsekla útočně.

Usmál se a Klaud nedokázala poznat, zda shovívavě či posměšně. To ji popudilo ještě víc. Dneska byl den blbec, už chtěla být doma. Stejným tónem pokračovala: „Co se vůbec staráš? Dej mi pokoj!“

„Taky jsem s ním rád jezdíval, když jsem byl malý. Tebe si pamatuju. Měla jsi dlouhé vlasy do ohonu a maminka ti je svazovala červenou mašlí. Tehdy se to ještě smělo. Slušelo ti to.“

„Ty si mě pamatuješ?“ zeptala se zjihle a možná i trochu potěšeně. Ta vzpomínka ji s ním smířila.

„Já si pamatuju spoustu věcí. Co si nemohu pamatovat, to znám z vyprávění.“

Nevěděla proč, ale vyhrkla: „Jsem Klaud.“

„Já Robert. No, musím už jít.“

Teprve teď si všimla, že má v ruce tašku a v ní nákup. Taška byla plná, musel utratit spoustu kreditů. To znamenalo, že není chudý a musí mít vysoký status. Celkem zbytečně podotkla: „Jdu taky nahoru. Ve kterém patře bydlíš?“

„Nebydlím tu, jen se starám o strýce. Je už hodně starý a nevychází ven. Má byt úplně nahoře. Často mi vypráví o časech, když byl mladý. Zajímavá doba to byla!“

Klaud se zarazila, protože bylo zakázáno mluvit o časech před Velkým resetem. Jindy by okamžitě ukončila hovor, jenže tehdy lidé asi věděli, co znamená slovo láska. Kdyby se Roberta zeptala, třeba by to věděl také. Bylo to však riskantní, dneska se už jednou spálila a nemohla ohrozit svůj status.

„Takže ty tady nebydlíš?“ zeptala se trochu nesoustředěně. Vzpomněla si, že ho někdy potkávala brzy ráno, když pospíchala do školy. Jednou se skoro srazili ve dveřích, protože z domu odcházeli společně. To znamenalo, že tu musel bydlet a nemluví pravdu. Bylo totiž zakázáno přespávat jinde než tam, kde měla bytost schválené bydliště.

„Ne, nebydlím,“ pousmál se, protože pochopil.

„Ale neboj se, je to legální. Protože se starám o nemohoucího strýce, mám povoleno tu občas přespat. Jinak bydlím samozřejmě s rodiči.“

Klaud mu věřila, protože jinak to být nemohlo. Centrální systém planety vždycky o půlnoci kontroloval prostřednictvím čipů, zda jsou všechny bytosti tam, kde mají být. Systém se ošidit nedal. Nevěděla proč, ale pokračovala ve vyptávání: „Tak kde bydlíš?“

„Na předměstí. Tam to neznáš. Tak, a jsi doma,“ řekl, protože se zastavili ve druhém patře před dveřmi, na nichž bylo číslo šest. V každém patře včetně přízemí byly dva byty.

„Děkuju za doprovod,“ řekla a vzápětí si uvědomila, že se chová naprosto hloupě. Vždyť se vůbec neznají. Jenže ten mladík měl v sobě cosi, co vzbuzovalo důvěru. Měl rád výtahy a pamatoval si ji, když ještě nosila mašli. A možná věděl také něco o časech, o kterých se nesmělo hovořit.

Vždycky byla poslušná a dělala jen to, co bylo dovoleno. Přesto se jednou doma zeptala, jak to vypadalo, když byli rodiče malí. Otec jí dal pohlavek a přísně ji napomenul, aby se o takové pošetilosti nezajímala. Před Velkým resetem se děly hrozné věci a je lepší na ně zapomenout. Přesně to se dozvěděla i ve škole. Ale jaké věci se děly? Nikdy o tom nepřemýšlela, až dneska. Jak do toho zapadalo to divné slovo „láska“?

„Rád jsem tě doprovodil, Klaudie,“ rozloučil se Robert přátelsky.

„Jsem Klaud!“ vyhrkla ostře, jak byla naučená.

„Klaud s mašlí? To snad ne?“ zasmál se a pokračoval po schodech nahoru.

Na to neměla co odpovědět. Nebyla v takových diskuzích zběhlá. Zmatená přiložila dlaň k zámku dveří, ozvalo se cvaknutí a bylo odemčeno. Ani se neohlédla a zmizela v předsíni. Dveře za sebou pečlivě zavřela.

Cítila, že se jí nepatrně chvějí kolena. Byla unavená a potřebovala si sednout. Jenže sotva dosedla do křesla, ucítila v kalhotkách lepkavou vlhkost. „Zatraceně!“ vyhrkla otráveně. Začalo jí to o tři dny dříve, než počítala. Jindy to měla naprosto pravidelně. Za to mohly ty stresy se zkouškou dospělosti. Nevěřila, že ji zvládne.

Byl lichý den a to znamenalo, že se nesmějí používat sprchy. Voda v nich tekla v téhle čtvrti jen v sudé dny. Natočila si proto vodu do umyvadla. Byla studená, ale nebylo ji kde ohřát. Kuchyňský sporák byl k ničemu, elektřinu na vaření spouštěl centrální systém v bytech až od sedmnácti hodin, kdy se lidé vraceli z práce a připravovali večeři.

„Z vody život vzešel. A bez vody zanikne. Musíme šetřit, jako by to bylo zlato, jinak tahle planeta zahyne,“ opakovala si vysvětlení oboupohlavního premiéra Michala-y, když začátkem roku vyhlašoval nová úsporná opatření.

Nikdy nepochybovala o údělu, který moderní společnost měla. Přesto ji přepadla utkvělá touha, jak krásné by bylo osprchovat se v teplé vodě. Přemýšlela, zda nezná nějakou školní spolubytost v té části města, kde sprchy fungovaly v liché dny. Jenže žádné jméno se jí nevybavilo. Ve škole se s ostatními nikdy nebavila o jejich soukromí. Považovalo se za urážlivé vyptávat, kde kdo žije a čím jsou jeho rodiče. Ty informace byly irelevantní, neboť všechny bytosti si byly rovné.

Když byla konečně s mytím hotová, oblékla si pohodlné domácí kalhoty a vlněnou halenu. V domácím oblečení měly městské bytosti volnost a na výběr měly z několika variant, které se daly v obchodech sehnat. Pak se posadila před obrazovku informačního terminálu a na čidlo přiložila svou dlaň. Obrazovka se rozjasnila a objevila se hladce vyholená tvář. Byla to počítačová 3D animace. Moderátor ji pozdravil neosobním hlasem: „Vítej, Klaud. Co tě zajímá?“

„Co znamená slovo láska?“

„Jde o dezinformaci z časů před Velkým resetem. Tento pojem je zakázáno používat. V případě, že budeš dotaz opakovat, bude tvůj informační terminál za trest odpojen. Co jiného mohu pro tebe udělat?“

„Můžeš mne spojit se školní spolubytostí jménem Františ?“

„Je mi líto, jeho adresa není v databázi uvedena.“

„Ale to přece není možné. Každý v ní je.“

„Je mi líto, jeho adresa není v databázi uvedena.“

„Tak mě spoj se školní spolubytostí Alžbět.“

„Je mi líto, ale tato bytost porušila pravidla Řádu. Nelze se s ní spojit. Co jiného mohu pro tebe udělat?“

„Trhni si nohou!“ zaječela hystericky. V břiše cítila slabé křeče.

„Nemám nohy,“ opáčil digitální moderátor s výrazem shovívavosti, jak si ji představovali tvůrci jeho 3D animace při dotazech, které byly podle nich neškodné, ale hloupé.

„Konec relace,“ řekla podle předpisu a obrazovka informačního terminálu potemněla. Klaud se skrčila v křesle a rozplakala se. Pak na chvíli usnula.

Rodiče přišli domů společně. Klaud ihned došlo, že si to museli nějak zařídit, protože matce končila pracovní doba o půl hodiny později než otci. Určitě to bylo kvůli ní. Prospala se a teď si v informačním terminálu pročítala zprávy. Nijak ji nerozveselily, jenže neměla nic jiného na práci. Vstát se jí nechtělo, připadala si zbytečná a opuštěná. Nevstala ani po příchodu rodičů.

„Tak jak?“ zeptal se nedočkavě otec.

„Dobrý. Jsem mezi prvními deseti,“ odpověděla a snažila se, aby to neznělo lhostejně.

„Já ti říkal, že uspěje,“ obrátil se otec na svou ženu. Pak se zatvářil tajemně: „Milá Klaud, máme pro tebe dárek. Půjdeme společně na večeři do restaurace. Teď už tam s námi smíš, jsi dospělá. Pamatuješ, jak ses vždycky dívala oknem do té, co je za rohem?“

„Jo,“ přisvědčila bez zájmu. Ten podnik se jmenoval „U Dobré pohody“ a dovnitř se ráda dívala proto, že u stolů stála křesla potažená sametem, i když ošoupaným a záplatovaným. Přezdobený interiér však pocházel z dávných dob, a když byla malá, připadal jí jako zámek z pohádky.

Věděla, co jsou pohádky. Matka jí je tajně vyprávěla, i když se to považovalo za asociální jednání. V pohádkách se totiž nebojovalo za záchranu planety, ale jen proti zlým drakům a skřítkům. Pohádkové bytosti si nebyly rovné, vystupovali tam králové a chudáci a ženám se přisuzovaly podřadné role. V žádné nebyli hrdinové třetího nebo čtvrtého pohlaví. Taková nekorektnost do literatury podle mínění cenzorů nepatřila. Přesto pohádky jako dítě milovala.

Rodiče si nevšimli její nálady a otec nadšeně pokračoval: „Zamluvil jsem stůl. Já ti totiž věřil, má drahá. Našetřil jsem dost kreditů, abychom si dali to nejlepší. Mám z tebe radost!“

„Mohou do té restaurace i bytosti, které mají čtvrtý stupeň konformity?“

„Samozřejmě že ne. Je to exkluzivní podnik, budeme mezi svými.“ Bytosti si byly rovné, pokud ovšem plnily to, co předepisoval Centrální systém planety. Za to ty konformní dostávaly různé odměny.

„Jenže já budu mít pátý stupeň až zítra,“ namítla roztrpčeně.

„To není možné! Určitě se pleteš. Museli ti ho přiznat hned po vyhlášení závěrečných zkoušek.“

„Do zítra mám čtyřku. A není mi dobře.“

„Vstaň!“ nařídil jí otec a pak se k informačnímu terminálu posadil sám. Díky svému oprávnění z úřadu se podíval na osobní status své dcery. Stálo tam: