Johan Theorin

Hlasy kostí

Originální název: Benvittring

Vydáno u Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden 2021

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0723-6 (epub)

ISBN 978-80-279-0724-3 (mobi)

„Naše zlé skutky nás vždy přežijí,

ty dobré často s námi skončí v hrobě.“

William Shakespeare: Julius Caesar

PROLOG

Než Gerlof Davidsson vešel do pokoje, dopřál si dlouhou pauzu. Stál před zavřenými dveřmi skoro minutu.

Neměl v úmyslu zaklepat, dát o sobě vědět, chtěl jen rovnou – nepozvaný, krátkými unavenými kroky – vejít.

Nešlo jen o to, že měl opotřebované nohy a těžko se pohyboval, ale i o duševní únavu. Gerlof byl unavený z falešných stop, z přemýšlení, z cesty. Potřeboval se nadechnout a najít své těžiště – jako kymácející se loď v bouři. Pak vejde dovnitř a provede to, kvůli čemu přišel.

Věděl, že není první. Vyslovit pravdu se pokoušeli i jiní, jenže ti byli umlčeni. Kolik jich bylo? To mu nebylo známo. Tušil, že o věcech, o nichž se neodvažovali mluvit, vědělo hodně lidí.

Věděl o čtyřech osobách, kterým se nepodařilo zastavit muže, jehož uvidí. Přede dveřmi teď na všechny čtyři myslel.

Na Gurli, mladou dívku, kterou našli mrtvou v jezeře. Na Monu, ženu, která zmizela na moři.

Na Helgeho, penzistu, který ležel pohřbený na liduprázdném pobřeží.

A na Vilhelma, který byl jedné noci ubodán na Gerlofově lodi.

Dokázal si představit, jak jim asi bylo.

Zhluboka se nadechl, napřímil se, otevřel dveře a vešel.

GURLI VESTLUNDOVÁ, 1939

Gurli mělo být toho jara sedmnáct. Schůzku se synem bohatého statkáře si domluvili za svou vesnicí. Bylo to těžké, mladík se jí déle než měsíc vyhýbal a nepřál si, aby ho s ní ještě někdo viděl. Nakonec souhlasil, že se sejdou. Mělo k tomu dojít zkraje večera na prázdné cestě u jezera u Herrby a každý tam měl přijít sám.

Cesta byla rozbahněná a plná prohlubní. Gurli měla po příchodu na místo mokré nohy. Potřebovala nové boty.

Sedlákův syn stál v rákosí na břehu, jako by se skrýval. Když se ale Gurli objevila, vystoupil z něj. Dívka stála mezi dvěma prohlubněmi, deset kroků od mladíka. Zachumlala se do svého střapatého plédu.

„Tak jsi přišel,“ řekla.

Mladík si upravil černou vestu a prohlédl si Gurli od hlavy až po promáčené boty.

„Tak jsi přišla,“ řekl stejně jako ona. A pak po delší pauze dodal: „Jak se ti vede?“

„Co bys řekl?“ pronesla Gurli. „Nemám peníze.“

„Peníze… A kdo je má?“ řekl mladík unaveně.

Gurli pohodila v soumraku hlavou směrem k západu. K jejich vesnici na obzoru, k domům a statkům, které v dálce vypadaly jako malé tmavé kostky.

„Tvoje rodina.“

Řekla to tvrdým hlasem, sedlákovu synovi se nelíbil.

Když spolu chodili do školy, mívala ho jasný a zvonivý.

„Nemáme tolik peněz, kolik bysme měli mít,“ řekl. Než k ní zvedl oči, nespokojeně zaryl jednou botou v písku. „Otec má spoustu plánů, chtěl by hodně investovat. Říká, že v Evropě už brzy vypukne velká válka. To se pak bude dát vydělávat na problémech druhých, na jízdách, na dodávkách a…“

Gurli přimhouřila oči a stručně řekla:

„Já už jeden problém mám.“ Skočila mu do řeči. To neměl rád.

„Cože?“

„Problém, který začíná být vidět,“ pokračovala Gurli a položila si prsty na knoflík na kabátku. „Problém, který si žádá peníze.“

Mladík se podíval na její ruku a na břicho pod ní. Ano, možná se trochu zvětšilo. Zavrtěl hlavou:

„To není můj problém.“

„Ale peníze tvoje jsou,“ namítla Gurli.

„Půjč si od kamarádek,“ odbyl ji mladík. „Od Henriky, Mony nebo od…“

„Taky jsou bez peněz,“ přerušila ho opět Gurli. „Kromě toho mají něco, co já nemám.“

„Co to je?“

„Strach. Bojí se tě.“ Na chvíli bylo ticho.

„Můžu ti něco dát… na vlak,“ řekl pak sedlákův syn.

„Zajeď si do Stockholmu. Tam se to vyřeší.“

Nad cestou a rákosím zazněl Gurliin zvýšený hlas:

„Něco? Mám odjet do Stockholmu s pár korunami? Mám se tam stát děvkou?“

„Uklidni se,“ řekl mladík tiše a ohlédl se.

Na cestě kromě nich sice stále nikdo nebyl, Gurli k němu přesto přistoupila o krok blíž, bylo mu to nepříjemné. Její hlas byl tichý a odhodlaný.

„Ty i tvoje rodina jste vždycky odstraňovali z cesty lidi, kteří vám v ní stáli. Vyštváváte odsud sousedy, faráře a učitele… Ale já tady zůstanu. Zvládnu to. Jen bych potřebovala ty peníze.“

„Kolik?“

„Tisíc korun.“

Sedlákův syn se zasmál.

„Jinak všechno povím!“

Mladíkovi zmrzl smích na rtech a udělal dva kroky směrem k ní.

„O svých problémech můžeš říct, co chceš a komu chceš. Nejsi vdaná, komplikace tím způsobíš jen sama sobě.“ Gurli na něj upřela oči.

„Promluvím i o tamtom.“

„Co myslíš?“

„O tom, co jsi udělal před deseti lety. Ve škole, s dětmi…“ Mladíkovy oči se zúžily.

„Dej si pozor!“

„Ve vsi o tom ví víc lidí,“ namítla Gurli. „Potřebují někoho, kdo o tom začne mluvit. Pak se taky přidají.“

Mladík sevřel rty a probodával ji očima.

„Za mlčení jsi už dostala zaplaceno.“

„Padesát korun,“ řekla Gurli. Mladík přikývl.

„Pro takovou jako ty je to dost.“

„Tak to tedy ne,“ řekla Gurli a napřímila se. „Nikdo se o tom neodváží promluvit nahlas, ale já to udělám… pokud na sebe nevezmeš zodpovědnost.“

„Vezmu!“ řekl mladík a přistoupil k ní třemi rychlými kroky.

Náhle stál těsně u ní a popadl ji za pléd. Trhl jím tak silně, až se jí stáhl kolem krku.

„A ty si to taky zodpovíš!“

Gurli zvedla ruce, pléd měla kolem krku jako smyčku.

„Pusť mě!“

Pokoušela se mladíka odstrčit, ale ten stál nehybně na místě a jen ji stále silněji přiškrcoval.

„Nic neřekneš, Gurli… nic!“

Gurli se začala dusit, vší silou se snažila z jeho sevření vyprostit, ale on nepovolil. Nebe nad cestou jako by ztmavlo, od jezera zavál ledový vítr. Mladík zavřel oči a pléd jen čím dál silněji utahoval…

Pak jako by se probudil a opět začal vidět jasně. Gurli ležela nehybně v písku u jeho nohou. Opět přimhouřil oči, zakašlal a ohlédl se. Nikde nikdo. Ticho.

Jsem sám, úplně sám. Cesta byla sice stále liduprázdná, ale kdokoli se na ní mohl objevit.

Náhle se vyděsil. Jestli nebude konat rychle, Gurli by mu mohla zničit život.

Udělej, co musíš, poradil by mu otec. K jezeru to měl jen padesát metrů a Gurli moc nevážila. Zvedl ji, sešel z cesty do trávy a pokračoval do vysokého rákosí.

Dělal dlouhé kroky. Když vešel do studené vody, nezastavil se a nesl tělo dál. Teprve když mu voda sahala po pás, svou přítěž shodil. Ano, byla to pro něj přítěž. Přítěž, které se musí zbavit…

Do vody s ní!

Gurli zakašlala. Zakašlala, otevřela oči a podívala se k nebi. Žila. Chlad ji probral.

Pro mladíka už ale byla mrtvá, teď se už nemohl vrátit. Přítěž. Znovu zavřel oči a zatlačil Gurli do vody, hluboko do bahna na dně. Zatajil dech. Vítr foukal, ptáci mávali křídly a k hladině stoupaly malé bubliny.

Nakonec se napřímil a nadechl se. Hotovo. Pak celý prochladlý zamířil zpět na břeh. Tentokrát šel jinudy, protože už začal přemýšlet, jak po sobě zahladí stopy. V písku na cestě zůstaly otisky jejich bot, on ty své ale rozmetal větvičkou.

Potom se vrátil domů a převlékl se do suchého. Nikdo ho při tom neviděl.

Tělo se našlo až za tři dny.

To je hrůza, říkali lidé ze vsi. Byla tak mladá!

On mlčel.

Svobodná a těhotná. Asi neviděla jiné východisko.

Sedlákův syn se dál věnoval své práci, v klidu, mlčky, a cítil se dobře jako předtím. Možná lépe. Obdivoval se, s jakou rozhodností na té cestě jednal. Stejně jako ve škole před deseti lety. Pokaždé, když odstranil z cesty někoho, kdo mu v ní stál, jako by tím o kousek povyrostl.

MONA RYDELIUSOVÁ, 1968

Druhým člověkem, jenž se pokusil zastavit muže, který se zdál být nezastavitelný, byla Mona Rydeliusová. Stalo se to třicet let po Gurli na jedné z nových turistických lodí, které se začaly plavit mezi Finskem a Švédskem.

„Je na palubě. To se dalo čekat!“

Bylo pozdě večer, polovina září. Mona vpadla do své kajuty a soptila vzteky. Její hlas zněl v dunění lodních motorů jako mumlání a probudil její kamarádku Kerstin.

„Chová se stejně jako vždycky. Na všechny se usmívá, přesně jako se usmíval na Gurli… To je šílený.“

Kerstin chtěla spát, ale Moniny tiché výlevy jí to neumožňovaly.

„Jak můžou takovým lidem svěřit péči o cestující?“

Mona přistoupila k lůžku Kerstin a naklonila se nad něj.

Její hlas zněl náhle vlídněji. Byl starostlivý, důvěrný.

„Jak se cítíš, Kerstin?“

Kerstin odpověděla cosi nesrozumitelného. Nebylo jí dobře, měla kocovinou. Na zpáteční plavbě z Helsinek byla nalitá jako Dán. Stále měla na sobě červené sváteční šaty. Je až komické, jak s ženou dokáže na nově postavené lodi plavící se do Finska zamávat několik drinků, trocha tancování, něco málo vína po něm a navrch ještě další tanec. Podlaha se s ní začala pohupovat, stěny se vlnily.

Já vím, to ta kocovina, pomyslela si.

Mohlo by to skutečně působit legračně, jenže Kerstin bylo čím dál hůř. Kdyby zvedla hlavu z polštáře, červené víno by jí vyběhlo až do krku.

„Jak ti je? Zničehonic jsi zmizela…“

Opět zazněl Monin hlas, byl zcela blízko. Vlídný hlas se nevzdával. Kerstin zvedla hlavu a uviděla, že její kamarádka klečí na podlaze. Má na sobě nepomačkané zelené šaty, její líčení drží tam, kde má, stále působí upraveně.

„Ale jo, ujde to.“ Kerstin polkla, aby potlačila nevolnost, a posadila se; chtěla si svléct šaty. „Jen se mi udělalo trochu blbě.“

„Zastesklo se ti po domově?“

„Ne,“ odpověděla Kerstin, ovšem vzápětí dodala: „Vlastně ano. Co ty? Asi ti chybí Teodor, viď?“

„Hm. Ale u babičky je mu dobře.“ Mona se k ní naklonila ještě blíž. „Nechceš jít se mnou nahoru na palubu?“

„Ne. To je dobrý…“

Kerstin věděla, že je z ní cítit alkohol, že je zpocená a má rozmazané líčení, ale zdálo se jí, že Mona to nevnímá. Když se teď na Monu zadívala, viděla, že má nepřítomný pohled a že se v jejím obličeji zračí nervozita.

„Jak jsi na tom ty?“

„Fajn,“ odpověděla Mona a rychle se usmála. Úsměv jí ale vzápětí zmizel a dodala: „Až na to, že když jsi odešla, zahlédla jsem někoho v baru.“

„Koho?“

„Jednoho muže… Známého. Stál u barového pultu a měl na sobě takovou elegantní uniformu. Když jsi odešla, pomyslela jsem si: Tohohle chlapa jsem už někde viděla. A během okamžiku jsem si vzpomněla. Najednou mě přepadly… všechny ty vzpomínky z dětství.“

Mona mluvila překotně, i ona večer pila víno. Kerstin jako by právě trochu vystřízlivěla. Zavrtěla hlavou.

„Nevěřila jsem vlastním očím,“ dodala Mona.

Pak se ohlédla na dveře kajuty a pokračovala tišším hlasem:

„Stál v té uniformě u baru jako by nic. Když jsi odešla, všechno se mi vybavilo. Znala jsem ho ze školy a pak jsem ho viděla i na jedné fotce… Vyrůstali jsme v jedné vesnici. Byl hrozný. Moji kamarádku Gurli přivedl do jiného stavu a ona se pak utopila v jezeře… Anebo ji možná utopil on. Myslelo si to víc lidí.“

Kerstin na ni pohlédla.

„A teď v tom baru jsi s ním mluvila?“ Mona zavrtěla hlavou.

„Ne. Ale měla jsem. Stál u pultu a šklebil se…“ Kerstin si znovu položila hlavu na polštář.

„Asi bych si měla ještě zdřímnout. Ty ne?“ Mona přešla ke dveřím stísněné koupelny.

„Hned se vrátím.“

Kerstin slyšela, jak za sebou Mona zavírá dveře a pouští vodu do umyvadla. Zavřela oči a slyšela jen tiché zvuky provázející kamarádčinu toaletu. Mona pak vyšla z koupelny a otevřela dveře kajuty.

„Zase jdeš nahoru?“

„Jen se kouknu, jestli tam ještě je.“

Mona vykročila na chodbu, ale zarazila se a před odchodem se ještě zeptala:

„Kerstin, zvládneš to?“

„Hmmm…“

Dveře kajuty se zavřely. Mona odešla.

Kerstin zůstala ležet, obrátila se ke stěně a začala usínat. Kdesi v hloubce pod sebou vnímala mručení lodních motorů a proudění ledové vody za stěnou kajuty. Monotónní šplouchání jí připomnělo rozbouřená střeva – v ten moment už nevolnost nešlo zastavit. Vyskočila a běžela na toaletu.

Klekla si. To hrozné musí ven, pak bude zase líp. V hlavě jí stále zněly Moniny otázky.

„Jak můžou takovým lidem svěřit péči o cestující?“

Napila se vody, doklopýtala zpět na lůžko a zůstala ležet v alkoholových mrákotách. Když se pak za dveřmi kajuty ozval smích, kroky a nějaké hlasy, byla už někde jinde: poklidně se vznášela na černém moři spánku.

O mnoho hodin později ji probudily lodní motory, jejich pravidelný rytmus. Loď nyní plula po vodě klidněji. Kerstin zvedla hlavu z polštáře. Přimhouřila oči ve světle, které nemilosrdně proudilo do kajuty okénkem. Že by už byli ve Stockholmu?

V kajutě bylo ticho.

„Mono?“ zeptala se chraptivě. „Jsi vzhůru?“ Žádná odpověď.

Kerstin se pomalu posadila na lůžku a natahovala krk. Okénkem bylo vidět na šedou vodu a šedé ostrovy, které zrovna míjeli. Jsou zpátky ve Švédsku, ve stockholmských šérách.

Oblékla si své běžné šaty a podívala se na hodinky. Za necelou hodinu by měl trajekt přistát.

Když se postavila, viděla, že horní lůžko na palandě je stále nedotčené. Nikdo na něm celou noc nespal.

Kam se poděla Mona? Kerstin vyšla na chodbu a po deseti nebo patnácti minutách hledání na různých palubách sehnala muže z personálu, který ji následně vyslechl. Kamarádku pak hledali společně a muž zařídil i to, aby z reproduktorů zazněla výzva, ať se Mona Rydeliusová dostaví k informacím.

V deset hodin loď přistála ve středu města. Muž se postaral o to, aby se Kerstin dostala na můstek jako první. Následovala ho do malé kanceláře na terminálu. Tam pak společně mlčky čekali, dokud se neobjevil policista. Následoval tichý výslech týkající se zmizelé cestující.

„Jak se jmenujete?“

„Kerstin Tikkalaová.“ Policista si vzal pero a blok.

„Kolik je vaší kamarádce?“

„Pětačtyřicet,“ odpověděla Kerstin. „Je o rok mladší než já.“

Policista si vše pečlivě zapsal a potom se obrátil na muže z trajektu.

„Prohledali jste všechno?“

„Ano,“ odpověděl muž a rychle se podíval na Kerstin.

„Všechny paluby a všechny chodby. Teď ještě znovu projdeme kajuty.“

„Nebyla Mona opilá? Co pila?“

Těmito otázkami se policista obrátil na Kerstin. Té to nedělalo dobře, připadala si jako špatná žena, která si vyrazila bez muže na moře s kamarádkou. Ženy, které žijí samy, by neměly věřit, že se doba změnila, takhle se to nedá brát.

„Moc toho nevypila,“ odpověděla hned, „jen trochu červeného… Dvě, možná tři skleničky. Mona ví, kolik snese.“

„Nebyla deprimovaná?“

Kerstin zavrtěla hlavou. Vadilo jí, že policista o Moně mluví v minulém čase.

„Je šťastná. Čerstvě rozvedená.“

„Sebevražedné sklony…?“

„Proč se na to ptáte?“

Policista se podíval na dozorčího z lodi a pak zvolna odpověděl:

„Jen mě napadlo… jestli třeba z lodi sama neskočila.“ Kerstin okamžitě zavrtěla hlavou.

„Mona je šťastná,“ zopakovala. „Právě se zbavila muže, který pil víc, než je zdrávo. Má synka, narodil se jí teprve před pár lety.“ Pak zaváhala a dodala: „Řekla mi ale, že na palubě někoho viděla. Muže, kterého zná z dětství.“

„Koho?“

Kerstin si pokoušela vzpomenout. Proč Monu pořádně nevnímala?

„Jméno mi neřekla… Myslím, že je z Oskarshamnu.“

„Mona je odtamtud?“ Kerstin přikývla.

„Říkala, že ten člověk pracuje na lodi. Že se stará o pasažéry… Mám dojem, že šla nahoru a chtěla s ním mluvit. Už se nevrátila.“

Muž z trajektu se kolegiálně zadíval na policistu.

„Na lodi nikdo z Oskarshamnu nepracuje, to vím.“ Pak se zvedl. „Budete mě ještě potřebovat?“

„Chci soupis cestujících,“ odpověděl policista. „Mohl byste mi ho přinést?“

Muž odešel a policista si dál psal poznámky.

„Kerstin, Monu zařadíme mezi pohřešované osoby. Budu po vás chtít všechna fakta a osobní údaje. Pak budete moc odejít.“

Kerstin ale neodešla. Ať už byla Mona kdekoli, nemohla ji jen tak opustit.

Když se přiblížila jedenáctá, stála pořád na terminálu, u dřevěných schodů vedoucích z paluby lodi. Hlava ji pomalu přestávala bolet, zato se jí svíralo srdce a připadala si osamělá. Kolem sebe viděla jen samé cizí lidi. Nedívala se na ně, přála si jediné: aby z lodi vyšla Mona, usměvavá, mávající.

Kerstin tam takhle stála celé dopoledne. Sledovala auta a autobusy, jak vyjíždějí z trajektu a mizí mezi domy. Viděla, jak loď opouštějí poslední cestující; někteří z nich byli hodně pobledlí. Pozorovala, jak z lodi vychází – buď jako jednotlivci, nebo ve skupinkách – personál z restaurací a uklízeči, aby se mohli jít vyspat nebo si užít volného dne.

Úplně nakonec, ve chvíli, kdy už jí nezbývalo nic jiného než se vydat bez Mony na vlak do Kalmaru, sledovala, jak z lodi odcházejí členové posádky. Mnozí měli na sobě pracovní oblečení. Mona se zaměřila hlavně na uniformované muže.

Není mezi nimi ten neznámý, o kterém mluvila Mona? Spolužák z dětství, se kterým si možná šla promluvit. Muž, který ji možná odvedl do tmy na palubě. K zábradlí a pak… Kerstin se dívala pozorně, nevěděla ale, koho přesně hledá. Muže, který se na lodi věnuje cestujícím. Pochází z Oskarshamnu. Mona kvůli němu beze stopy zmizela.

Je hrozný. Opravdový hajzl. V té elegantní uniformě byl tak odporný…

Muž bez jména. Kerstin po něm bude pátrat až do smrti.

HELGE LUNDIN, 2001

Na malý obřad na břehu si Helge vzal psa. Titus byl jeho dospělý vlčák, kterého chtěl mít časem jako hlídače.

Když vyjeli z Borgholmu, silnice byla zcela prázdná. Bylo pondělí ráno, na Ölandu po sezóně a krajina hnědá a šedivá. Po dvaceti kilometrech Helge zabočil se svým oldsmobilem na pobřežní silnici a zastavil asi deset metrů od pobřežních skal. Když vystoupil z vozu, neviděl kromě několika racků nad Kalmarským průlivem nikde žádný pohyb. Napřímil se a zadíval se kolem sebe. V šedivé mlze na jihu, v místech, kde se pobřeží setkává se silnicí, se cosi chvělo, nějaký pohybující se stín. Když Helge přimhouřil oči, už se nechvěl. Nejspíš šlo o nějaký přelud na hranici pevniny a moře.

Než zabouchl dveře, vzal si s sebou ze sousedního sedadla hůl, svazek Henričiných starých dopisů a věnec z rudých růží.

Vlčák na něj zaštěkal ze zadního sedadla. Měl strach, aby nezůstal sám.

„Klid!“ odpověděl mu Helge.

Vlčák zmlkl, ale nervózně očichával okénko. Helge si povzdechl.

„Tak pojď!“

Když otevřel zadní dveře, pes mlčky a s povděkem vyskočil.

Helge nechal auto stát a s věncem v náruči se vydal k okraji skály zvedající se nad průlivem. Dole u vody se zdrží jen asi čtvrthodinu. Po Henričině smrti mu tento břeh připadá pustší než kdy předtím.

Byl to zlom vápencové plošiny, který vypadal jako hradba. Byla nerovná a popraskaná, těžce poznamenaná těžbou, která tu probíhala před více než sto lety. Nyní ale také byla vyzdobená různými věžičkami z na sebe naskládaných kamenů, pyramidami a zábranami proti větru. Lamači kamene tu nechali hromady nepoužitého kamení a turisté si z něj začali sestavovat sochy. Vypadaly jako malé zříceniny tyčící se nad pobřežím.

Helge prošel kolem věží a zamířil ke schůdkům vedle nich. Pro staršího muže s holí jiná cesta dolů do zálivu nevedla. Skála byla téměř kolmá, vypadala jako pět metrů hluboká propast.

Před třiceti lety, v době, když ještě byli oba schopní kopat, páčit a zvedat půlmetrové kusy kamene, zde společně s Henrikou vybudovali schody. Bylo jich dvanáct, i když zpočátku třináct. Helge nebyl vůbec pověrčivý, nicméně poslední schod rok co rok odnesly za bouře vlny. Nakonec to vzdal a spokojil se se schody dvanácti. Každý stupeň pečlivě usadil v prohlubni, kterou pro něj vykopal ve srázu. Potom už se nehnuly.

Helge se nyní zaposlouchal. Titus byl potichu, nebylo slyšet nic, ani rackové. To je dobře.

Jeho bota došlápla na první stupeň. Zapíchl vedle boty hůl a pomalu stupeň za stupněm sestupoval, Titus za ním.

Na čtvrtém stupni se ale zastavil a překvapením zamrkal: pátý schod byl pryč. Místo kamene tu zbyl jen otvor.

Viděl, že se kámen skoulel na břeh. Nejprve narazil do osmého stupně, rozpadl se na tři kusy a pak se kutálel dál. Nyní – na povrchu poškozený – ležel mezi drobnými kamínky u vody.

Turisti, pomyslel si Helge. Stavějí si tu svá umělecká díla a ničí práci druhých.

Hůl musel držet v jedné ruce, v druhé věnec, a pak dlouhým krokem přejít ze čtvrtého na šestý schod. Hůl, kterou zapichoval vedle kamenů, mu posloužila jako další noha. Jeho bota zdárně došlápla na příslušný stupeň, nespadl, konečně sestoupil na břeh. Titus poskakoval vedle něho. Helge řekl nahlas, možná psovi:

„Tak jsme zase tady.“

Břeh byl prázdný, moře také. Nikdo z živých ho nemohl slyšet. Co slyší mrtví, neuměl posoudit.

Záliv vypadal tak trochu jako amfiteátr, kde je průliv jevištěm. Helge se nadechl studeného vzduchu, v němž bylo cítit moře a slabý pach řas, a vzhlédl na skálu nad sebou. Nahoře se nic nehýbalo. S věncem v ruce, vzpomínkou na zesnulého, šel dál.

Padesát let, pomyslel si. Uběhlo to tak rychle. Od schodů došel deset metrů ke středu zálivu, kde se nacházela rozsedlina plná drobných kamínků. Do nich s tichou obřadností položil věnec i dopisy. Titus se posadil na kámen a sledoval jeho počínání.

Helge byl hotov. Napřímil se.

„Včera jsem si domluvil termín,“ řekl do větru. „O víkendu všechno povím. Všechno.“

Nikdo mu neodpověděl, pouze tichá ozvěna ze skal. Přesto zvedl hlavu a nastražil uši. Zdálo se mu totiž, že při sestupování po schodech v dálce cosi zaslechl, svist nějakého auta anebo autobusu, který se sem blížil po silnici. Teď ale bylo ticho.

„Pojď!“ vyzval psa.

Od věnce přešel k dřevěné lavičce, která stála kousek od schodů, přímo pod okrajem stěny.

Úzká, ničím nenatřená lavička patřila jim, Helgemu a Henrice, jakkoli na ní během těch let jistě sedávalo mnoho jiných lidí. Helge kdysi vyhloubil mezi kameny jakési závětří poskytující trochu ochrany a poté spolu s Henrikou vyrobili z několika prken, které sem vyplavilo moře, prostou lavičku. Od té doby stála pod srázem a čím dál víc ji ošlehával vítr. Lavička byla vzpomínkou na Henriku. Helge na ni nyní ztěžka dosedl, Tituse měl před sebou. Vydechl a vnímal okolní klid. Moře se před ním vlnilo jako šedivý lán a pevnina na obzoru vypadala jako černá čára. Rozhlížel se, jestli v průlivu neuvidí racky nebo labutě, ale ptáka nezahlédl žádného.

Nezazněl ze silnice motor? Helge zneklidněl, na chvíli se zaposlouchal a pak si vzal dýmku a balíček tabáku. Dýmku si napěchoval a zapálil.

V tento den se cítil klidnější než předtím a věděl proč. Položil věnec na příslušné místo, tohle je jeho úplně poslední návštěva tady. Jednou musí všechno skončit. Přinášelo mu úlevu, že to nastalo právě teď. Přestože v zálivu bývá klid a ticho, pokaždé tu mívá pocit, že ho někdo pozoruje. Skály jako by byly mlčenlivými svědky.

Dokouřil, zavřel oči a pokusil se zklidnit. Poslední dýmka na pobřeží, poslední návštěva. Je čas se vrátit domů.

Titus zakňučel.

„Klid, už pojedem!“ řekl Helge.

Když natáhl nohy a chystal se vstát, uslyšel na skále nad sebou něco zašramotit.

Titus vyštěkl. Seshora spadlo několik drobných kamínků, dopadly na břeh. Současně něco zastínilo nebe. Helge zvedl oči. Stín na skále se rychle zvětšoval. Helge se nestihl podívat, co to je, to udělal až ve chvíli, kdy mezi něj a psa dopadl kámen.

„Lundine!“

Výkřik zazněl nahoře. Helge pochopil, že ho někdo pronásledoval. Stín na skále byl stejně skutečný jako zvuk motoru.

„Helge Lundine!“

Helge ten hlas poznal, jen se mu zdál být mladší, než si ho pamatoval. Energický.

„Co chceš?“ zavolal.

Chtěl působit nebojácně, jenže se právě prozradil, kde sedí. Nikdo mu neodpověděl. Znovu něco zachřestilo, Titus zaštěkal a Helge zakřičel směrem vzhůru.

Měl v úmyslu zvolat „Nebojím se tě!“, ale stihl zavolat jen slovo Nebojím, protože ho v ten okamžik něco tvrdě uhodilo do ramena. Pocítil tak silnou bolest, až mu do očí vhrkly slzy. Když je mrkáním rozehnal, uviděl u lavičky ležet zaoblený kus těžkého vápence.

Titus nyní vyl, stál těsně u něho. Helge zakřičel:

„Běž! Utíkej!“

Titus u něj ale zůstal, dál štěkal a vyl. Pochopitelně chtěl svého pána bránit, přitom mu nedocházelo, že kameny mohou být smrtelným nebezpečím i pro něho.

Helge vstal a zvedl hůl:

„Je konec!“

Odpovědí mu byl další kámen. Nyní krátce zahlédl postavu, která těsně předtím rukama v černých rukavicích uchopila ze zídky nový kámen. Tento ho sice minul, ovšem dopadl jen dvacet centimetrů od něj – tvrdě zasáhl lavičku a nakonec se skoulel do písku.

Helge pak už štěstí neměl. Čtvrtý kámen ho udeřil do hlavy. Do pravého spánku, nad ucho, tak silně, až to zapraskalo. Pátý kámen ho trefil do čela.

Sevřel čelisti a skácel se na lavičku. Hlava se mu točila, nebyl schopný znovu vstát a utéct. Dokázal jen naposled mávnout holí a odehnat psa.

„Běž pryč! Pryč!“

Titus udělal několik kroků vzad. Současně se nad nimi ozýval stále sílící rachot, který jako by byl předzvěstí smrti.

Někdo tam nahoře se chystal svalit dolů celou kamennou zídku.

Kameny do sebe narážely, ale Helge zůstal sedět, ničeho jiného nebyl schopen. Byl příliš zmatený, příliš unavený. O vteřinu později uslyšel padající kameny.

Hromada kamenů se řítila dolů, strhla s sebou i část okraje srázu a dopadla na lavičku jako lavina. Jako by na ni hodil celou hrst kamení nějaký obr. Po celou dobu, co kameny duněly, slyšel Helge psí štěkot. V okamžiku smrti pocítil úlevu, že je Titus naživu.

GERLOF

Zadunění přišlo od jihozápadu, znělo jako vzdálené zahřmění a do chaty vniklo otevřeným oknem. Zvuk přerušil práci, které se Gerlof Davidsson věnoval u jídelního stolu.

Zvedl hlavu. Bouřka nad průlivem? Ráno? Posunul si v uchu naslouchátko a natočil je k otevřenému oknu; když tu nebyly děti a vnoučata, chatu větral. V létě v ní bylo jako v úle. Za teplých dnů sedával venku a slýchal skrze sítě proti komárům v oknech smích uvnitř. Chata vzdálená pouhých sto metrů od moře potom po zbytek roku pospávala jako medvěd.

Hřmění ustalo, opět byl všude klid.

Gerlof na břeh skoro neviděl – jasany za pozemkem se poté, co se tam přestaly pást krávy, hustě rozrostly. Směrem na západ tak viděl jen několik šedých skvrn. Byla to voda v průlivu, v níž se zrcadlila mračna nad Ölandem.

Opatrně se nahnul k oknu a podíval se ven. Na ostrově nebyly žádné hory, zato spousta nebe. Mračna, která uviděl, nebyla dostatečně tmavá na to, aby z nich šlehaly blesky. Zahřmění tedy s bouřkou nijak nesouviselo.

Že by odstřel dynamitem? Nestavějí se na břehu další letní domy? Gerlof měl za to, že těch, které už stojí, je dost. Vypadalo to, že jich jsou stovky.

V tichu se ozýval jen slabý zvuk motoru, který následně vystřídalo opatrné cvrlikání ptáků znějící blíž k chatě. Na jasanu za pozemkem seděl kos.

Pak se opět všechno ztišilo.

Gerlof se otočil ke stolu a pokračoval v třídění starých dopisů a seznamů. Byla to nekonečná práce. Kdykoli přijel na chatu v zimní polovině roku, čekaly tu na nějaké staré desky a složky a říkaly si o to, aby je během hodiny, kterou měl obvykle k dispozici, než ho opět vyzvedne taxi, prošel.

Vždycky také musel zkontrolovat nevelký pozemek, aby se srnky nedostaly k růžovým keřům a aby základy stavby nezachvátil mech. Při svých návštěvách se ale ze všeho nejvíc věnoval třídění vzpomínek.

Gerlof chatu vlastnil půl století. Postavil si ji ve Stenviku na konci čtyřicátých let, mnoho roků předtím, než vesnici objevili turisté. Za tu dobu se v ní nashromáždila spousta písemností. Během pěti let stihl vytřídit celkem tři poličky. Jeho cílem bylo projít co nejvíc, spojit to, co k sobě patří, a zanechat svou pozůstalost v náležitém pořádku. Život chtěl mít až do samého konce pod kontrolou. Přál si, aby, podobný krásné dřevěné lodi, proplouval všemi proudy s neměnným kursem.

Nikdy nejít ke dnu, to bylo motto Gerlofa – námořníka.

Jedna z jeho lodí sice shořela, ale ke dnu nešla žádná.

Když mu bylo pětačtyřicet, viděl, že jeho kariéra na moři končí. Malé dopravní lodě už nemohly dále konkurovat stále narůstající kamionové dopravě na silnicích. Tehdy přistál naposledy u břehu a vzal kancelářskou práci v Borgholmu. Život pak už zvládal daleko obtížněji. Proplouvat mezi tolika lidmi pro něj bylo těžší.

Jakým směrem se Gerlofův život ubírá nyní? Dobrá otázka pro toho, kdo se sotva hýbe. Nejlépe mu šlo cestování vlastní hlavou, deskami, knihami a fotografiemi. Čtení, třídění a uzavírání.

Toužil být řešitelem problémů sokratovského typu, který si klade otázky a odpovídá na ně. Během života vyřešil několik záhad, starých i nových, díky němu tak pravděpodobně mělo několik lidí lehčí spánek. Ono se vždycky najde něco dobrého.

Nyní se dál probíral papíry – fakturami, dokumenty o platbách. Asi po čtvrthodině znovu cosi zahučelo, tentokrát o něco tišeji než minule. Motor auta. Dorazilo taxi, Gerlof se vrátí do domova pro seniory.

V posledních letech si začal uvědomovat, jaké má doprava taxíkem výhody. Řídit přestal v osmdesáti a před několika roky přestal jezdit i linkovými autobusy. Taxi na objednávku s prostorem pro chodítko – takový byl nyní jeho dopravní prostředek. Kyčle mu dál sloužily, byl schopný chůze s oporou. Na chatě byl sice zvonek, ale místo něj se o minutu později ozvalo zaklepání na dveře. Gerlof si uložil do tašky několik dokumentů a zvedl se ze židle. V malém okénku ve vstupních dveřích viděl mladíka v tmavě modré bundě, řidiče firmy Kalmarsunds Taxi.

„Gerlofe?“

„Ano, už jsem skončil.“

„Pojedeme?“

„Ano, už jdu.“

Gerlof zasunul židli pod stůl a naposledy se rozhlédl kolem sebe, zadíval se na obrazy rozvěšené po stěnách, na hračky v plastových bednách na podlaze. Děti a vnoučata se sem vrátí v létě. A co on? Uvidí ještě někdy svou chatu a vesnici? Kdykoli sem zavítal, říkal si, že je to už naposled. Řidič se jmenoval Markus Salin a jeho auto stálo u vrátek. Na dveřích vozu bylo několik modrých vln a nad nimi nápis Kalmarsunds Taxi – jízdy po pobřeží pro každého. Pro Gerlofa byly cesty podél pobřeží synonymem pro plavby lodí průlivem. Jenomže lodě i námořníci zmizeli. Z jejich vnuků se stali řidiči nebo truhláři.

Gerlof usedl na zadní sedadlo.

„Vrátíme se domů.“

Když auto jelo vesnicí a mířilo na hlavní silnici, Gerlof se naklonil k řidiči a zeptal se:

„Markusi, neslyšel jsi po cestě sem nějaké zahřmění?“

„Cože?“

„Zahřmění jako při bouřce,“ doplnil Gerlof. „Anebo jako by se něco zřítilo. Jižně od vsi. Neslyšel jsi nic?“

Markus zavrtěl hlavou a podíval se na Gerlofa ve zpětném zrcátku.

„Já ale nebyl na jihu. Zajel jsem si do Långviku pro tabák.“

„A pak ses díval v televizi na dostihy.“ Markus se zarazil.

„Jak to víte?“

„Máš přece sázenku,“ ukázal Gerlof. „Čouhá ti z kapsy… Vyhrál jsi něco?“

Řidič se v zrcátku unaveně usmál.

„Nic.“

„Tak to je mrzuté. Potkal jsi po cestě do Långviku hodně aut?“

„Málo,“ odpověděl Markus. „Jako vždycky touhle dobou. Několik autobusů, pár traktorů a sem tam nějaký auto… Všude tam je prázdno a klid.“

Řidič mluvil, jako by byl spokojený. Když pak najeli na hlavní silnici a nemuseli přitom čekat v nekonečné koloně, Gerlof mu rozuměl. Markusovi jistě vyhovuje letní hemžení lidí, ale přece jen má ze všeho nejraději klid.

O deset minut později zastavilo taxi před domovem pro seniory v Marnäsu, kamennou budovou na půdorysu písmene L, do níž se v ideálním případě stěhovali nejstarší ostrované, kteří už nezvládali bydlet doma. Byla v ní tři běžná oddělení a jedno zvláštní, určené pro pacienty postižené demencí. Gerlof sám sebe viděl jako člověka, jemuž to stále dobře myslí, a pobýval na běžném oddělení.

Před vchodem stál minibus z Karlba s dalším řidičem, kterého Gerlof znal. Ten právě otevíral dveře vozidla skupině starých lidí, kteří se chystali odjet na výlet. Domov pořádal různé výlety každý týden, Gerlof se o ně blíž nezajímal.

Vozí nás sem a tam, pomyslel si, ať chceme nebo nechceme.

Jízdy s firmou Karlbo Buss si nicméně získaly oblibu. Staří lidé právě vycházeli v řadě za sebou z proskleného vchodu a kvůli větru měli skloněné hlavy. Většina jich kráčela sama s pomocí holí nebo chodítek, některé ale museli vést; dva seděli v kolečkovém křesle.

Náš domov se poslední dobou až moc podobá špitálu, říkal si Gerlof. Žil v Marnäsu už deset let, od svých šestasedmdesáti, a mnozí současní obyvatelé – nebo klienti, jak říkají politici – tady bydleli už tenkrát.

Gerlof se snažil působit dojmem, že je v lepší kondici než jeho sousedé, ve skutečnosti ale potřeboval asistenci stejně jako kdokoli jiný v domově.

Rozhlížel se, jestli na parkovišti nestojí policejní auto, ale žádné neuviděl. Očekával příjezd Tildy, vnučky svého bratra, inspektorky služby kriminální policie a vyšetřování v Kalmaru.

„Prosím, Gerlofe.“

Markus mu otevřel dveře a vytáhl z vozu chodítko. Pak vzal Gerlofovi tašku a pomohl mu vystoupit. Když míjeli autobus, kývl na kolegu.

Gerlof na nikoho nekývl, nepřál se nic jiného než se dostat do tepla. Markus se přesto zastavil u minibusu a u jeho řidiče Fabiana Stranda.

„Vyrážíte na sever?“

„Jo,“ odpověděl Strand. „Jedeme do Byxelkroku na bingo.“ Halám, v nichž se hraje bingo, se Gerlof obyčejně vyhýbal.

Šel dál s Markusem za zády. Před vchodem stála řada chodítek. Markus položil tašku do košíku mezi držadly a otevřel kovové dveře výtahu.

„Tak zas příště!“

„Ano, příště,“ řekl Gerlof.

Vešel do výtahu a vyjel do svého oddělení. Během krátké jízdy zavřel oči. Když se výtah zastavil, popojel s chodítkem a chtěl zatlačit na dveře, jako to udělal Markus, ale nešlo mu to. Dveře byly příliš těžké a on příliš slabý.

Gerlof byl uvězněný v ocelové bedně. V rakvi.

Napjal všechny síly a dveře zkusil otevřít znovu. Vtom se otevřely – zásluhou mladého muže se širokými rameny a blond vlasy svázanými do culíku, který stál za nimi na chodbě. Charlie Storm, od léta zaměstnanec domova, si pod rtem posunul jazykem kousek tabáku a současně se usmál.

„Víte o tom, že je ve výtahu tlačítko, že jo?“

„Díky, Charlie.“

Gerlof nesnášel jakákoli tlačítka, která je třeba stisknout. Toužil po jediném: jít od svého pokoje a lehnout si. Venku na svobodě strávil sice jen dvě hodiny, přesto byl už úplně vyčerpaný.

TILDA

„Slyšelas tu ránu?“

Do ticha pomaličku tikaly nástěnné hodiny. Zdálo se, že se čas v Gerlofově pokoji téměř zastavil. To, že se u stolku s kávou nic neděje, ale Tildě Davidssonové nijak nevadilo. Jako inspektorka kriminální policie měla každý pracovní den plné ruce práce a nečinnost jí poskytovala velké zklidnění. Kávu pili v době mezi obědem a večeří. Za tikotu hodin si povídali o všem možném.

„Jakou ránu?“

Gerlof hodně opatrně zvedl svůj šálek.

„Ráno jsem byl ve vesnici, podívat se na chatu… U břehu něco tak divně zahučelo.“

„Vážně?“ řekla Tilda. „Ty myslíš, že tam něco bouchlo?“

„Neznělo to jako výbuch miny nebo sudu s naftou, ten zvuk byl hrozivější. Jako by se něco sesunulo. Kus skály jižně od vsi. Kromě toho jsem slyšel motor.“

„Před tou ránou, anebo po ní?“ Gerlof se zamyslel.

„Před i po, myslím… Před tím zahučením projela po pobřeží auta. Někdo mohl blízko toho sesuvu být. Anebo – v nejhorším případě – pod ním.“

Tilda se zadívala na Gerlofovo naslouchátko. Věděla, že jeho sluch sice není dobrý už několik let, ale že mu díky naslouchátkům slouží lépe než spousta jiných částí jeho těla.

Gerlof byl už několik desetiletí vdovec, jeho děti a vnoučata žily na západním pobřeží země a jeho bratr čili Tildin děda Ragnar byl už také dávno po smrti. Tilda se obávala, že Gerlofovi nezbyl už ani jeden kamarád. Poslední, John Hagman, umřel jen několik měsíců před přelomem tisíciletí. Příslušníky mladší generace z ostrova Gerlof možná příliš neznal, zato o starých věděl snad všechno. O živých i mrtvých. Jeho znalosti někdy posloužily Tildě v její práci. Navíc se snažila ho udržet v aktivitě, párkrát do měsíce ho navštěvovala. Gerlof byl ale při každé další návštěvě zamlklejší, o něco slabší a unavenější životem. Tilda teď zvedla svou služební brašnu.

„Mám pro tebe dárek.“

„Proč bych ho měl dostat?“ zeptal se Gerlof ze svého křesla.

Tilda vytáhla podlouhlý balíček.

„To je jedno… Třeba k narozeninám?“

Gerlof se zadíval na balíček a zvedl ruce v odmítavém gestu.

„Na ty je ještě brzy… moc brzy.“

Opět nastalo ticho. Mlčení bylo znepokojivé, protože Gerlof byl odjakživa hovorný. V předešlém roce začal v domě pořádat vypravěčské večery, které si podle všeho získaly velkou oblibu. Tilda nevěděla na Ölandu o nikom, kdo by věděl o starých časech a tehdejších obyvatelích tolik co Gerlof, a jeho vyprávění poslouchala moc ráda.

Položila balíček na stolek, který je odděloval.

„Podívej se dovnitř. Já vím, že ještě nemáš narozeniny. Objevila jsem to v Kalmaru.“

„Copak se tam dá objevit?“ zajímal se Gerlof.

Nakonec ale balíček opatrně uchopil. Položil si ho do klína a začal zápolit se stužkou. Šustění dárkového papíru znělo v tichu jako hlasitý praskot. Gerlofovy prsty se chvěly, vzdal to. Povzdechl si.

„Asi budu potřebovat nůžky. A personál nejspíš zrovna chystá večeři…“

„Starají se o tebe dobře?“ zeptala se Tilda.

„Když mají zrovna čas…“

„Oni ho nemají?“

Pak se – paradoxně – zadívala na hodiny. V autě před budovou na ni čekal kolega, policejní elév Amor.

„Ukaž, já to rozbalím,“ dodala rychle, rozvázala uzel a nechala Gerlofa, aby si z dárku sundal papír.

Bylo to prkénko z teaku – modré, půl metru široké. Na modrém podkladu na něm bylo bílou olejovou barvou napsáno: Edit z Borgholmu.

„Už jsi to někdy viděl?“ Gerlof zavrtěl hlavou.

„Moc ti děkuju, ale… není to originál.“

„Jak to?“

„Protože loď Edit rozmetala za války mina. I se jménem a vším ostatním… Tohle jsi objevila v tom obchodě Skeppsmagasinet v Kalmaru?“

Tilda přikývla.

„Tam prodávají většinou laciné kopie,“ řekl Gerlof. „Ale i tak ti děkuju!“

Tilda pochopila, že Gerlof si prkénko na stěnu asi nepověsí, a pokrčila rameny.

„Příště dostaneš láhev whisky.“

„Může být.“

Gerlof se usmál a napil se kávy, ale nic víc neřekl. Ještě asi minutu seděl a poslouchal tikot hodin. Tilda se pak zvedla.

„Musím už jít. Čeká nás projížďka po Ölandu.“

„Koho myslíš tím ‚nás‘?“

„V autě mám jednoho aspiranta,“ odpověděla Tilda. „Studuje na škole, ukazuju mu ostrov.“

Gerlof hodil hlavou směrem k západu.

„Zajeďte do Stenviku.“

„Fajn, jestli to stihneme, podíváme se tam.“

O dvě minuty později už Tilda byla na parkovišti u svého služebního auta bez policejních polepů a usedla za volant. Rozepnula si bundu a kývla na praktikanta, který byl takový dlouhán, že se mu černé vlasy dotýkaly stropu.

„Tak teď si vyrazíme na tu projížďku, Amore.“

„Super.“

Tilda měla na sobě civilní oblečení, zato Amor byl v tmavě modré uniformě s hodnostním označením – se stříbrnou korunkou. Zlatou nosí až policisté, kteří mají zcela dokončené vzdělaní.

Aspiranti z policejní školy nejprve absolvují půlroční praxi, která obnáší různé typy strážní služby nebo méně náročné vyptávání se lidí. Tentokrát byli takoví aspiranti v Kalmaru čtyři. Když se jí nadřízená, komisařka Carin Johlinová, zeptala, zda by mohla být instruktorkou, Tilda přikývla.

„Jestli mi přidělíte toho nejhezčího…“ zažertovala.

Johlinová jí vybrala Amora Bašíra. Z její strany to byl nejspíš žert, Tilda se ovšem při jeho příchodu na kriminální oddělení zarazila. Amor byl dost vysoký a především měl dlouhý krk. Dlouhý štíhlý krk jako Adonis. Tilda měla odjakživa u mužů ráda dlouhé krky.

Teď se na něj usmála.

„Jste na Ölandu poprvé?“

„Na dovolené jsem tu nikdy nebyl,“ odpověděl Amor.

„Proto sem lidi jezdí, ne? Za sluncem a koupáním.“

„Ano. Nebo taky kvůli rybaření a…“

„Když mi bylo dvanáct, byli jsme tu s fotbalovým týmem,“ pokračoval Amor. „Líbilo se nám, že Öland je tak placatý. Míč se nikam neodkutálel.“

Na rozdíl od Joakima byl Amor upovídaný. Od chvíle – stalo se to před třemi hodinami –, kdy se s ním Tilda setkala v Kalmaru, toho namluvil víc než její muž za celý uplynulý měsíc. Kromě toho se celou dobu usmíval, to jí bylo sympatické. Také jí někoho připomínal.

„Všude placatý není,“ namítla. „Za chvíli jsme na pobřeží. Dostali jsme tip, že tam možná došlo k nějakému sesuvu.“

Tilda zajela zpět do Marnäsu, minula kavárnu na náměstí i malou kancelář s bílou cedulí POLICIE, kde kdysi začínala její kariéra u policie na pozici asistentky. Cedule teď ale byla prasklá. Přes písmena se táhla tenká černá čárka.

„Je zavřeno,“ vysvětlovala. „Policejní služebnu tady zrušili. A co vy? Chce pracovat někde v regionu, nebo radši ve městě?“

Tilda opustila náměstí a vyjela z Marnäsu na hlavní silnici.

„Ničemu se nebráním,“ řekl Amor a natáhl svůj dlouhý krk. „Mám toho hodně před sebou. Myslím v tom, abych se něco naučil…“

„Kolik vám je?“

„Pětadvacet.“

Jsou čím dál mladší, pomyslela si Tilda. Když před osmi lety ukončila studia na policejní škole, bylo jí dvacet sedm. Tehdy si připadala stará.

„Odkud pocházíte?“

Amor se na ni podíval a pak odpověděl unavenou protiotázkou:

„Myslíte já, anebo moji rodiče?“

„Vy,“ odpověděla Tilda a rychle dodala: „Podle vašeho přízvuku bych si tipla, že jste ze Skåne.“

Amor přikývl.

„Na tyhle věci jsem citlivý,“ řekl. „Jsem ze Skåne, ale když se někomu představím, ten člověk se mě zeptá, odkud jsem ve skutečnosti…“

„Takže Skåne,“ řekla Tilda. „Z které části?“

„Ze západu. Z Landskrony,“ odpověděl Amor. „Ostatní lidi ze Skåne říkají, že se to dá poznat z toho, jak mluvím… Můj táta přijel do Landskrony z Tunisu, začal tam pracovat jako číšník a potkal moji mámu, ta je z Trelleborgu. A co vy? Jste z Kalmaru?“

„Pocházím odsud, z ostrova,“ řekla Tilda. „Moje rodina je odtud, žilo tu několik generací mých předků. Pracuju v Kalmaru, ale bydlím tady. A občas tu i pracuju, jak vidíte. Proč jste se chtěl stát policistou?“

„Dobrá otázka… Můj děda byl v Tunisu policajt, já měl jiné plány, chtěl jsem hrát profesionálně fotbal. Byl jsem členem chlapeckého týmu, přijali mě do BoIS v Landskroně. Dařilo se mi. Když mi bylo dvacet, odjel jsem do Španělska a hrál za Atlético.“

Tilda se ve fotbalu moc nevyznala a jména klubů jí nic neříkala; znala jen FK Kalmar.

„Přesto jste se vydal jinou cestou.“ Amor se zadíval okénkem na moře.

„Můj život připomínal jednu dobu slalom. Nejdřív jsem dělal průvodce a dva roky vozil opilé turisty po Středozemním moři. Když takhle jezdíte, hodně toho vidíte. Lidi ukazují své nejhorší stránky.“

„To znám,“ řekla Tilda.

„Pak jsem rok cestoval po světě,“ pokračoval Amor. „Projel jsem Afriku, Asii a Jižní Ameriku. Po návratu domů jsem si vzpomněl na dědu a podal si přihlášku na policejní školu.“

„A teď jste u moře,“ doplnila Tilda.

„V průlivu se věnuju kitesurfingu,“ usmál se opět Amor.

„Víte, co to je?“

„Prkno tažené drakem,“ odpověděla Tilda. „Viděla jsem takhle lidi surfovat u Ölandského mostu. Ale sama jsem to nikdy nevyzkoušela.“

Amor otočil svým dlouhým krkem a podíval se na ni.

„Můžu vás to naučit.“

Zatímco Tilda přemýšlela, co na takovou nabídku odpovědět, přijeli k moři. Ke Kalmarskému průlivu, který je tak široký, že vypadá jako velké jezero nebo menší moře. Tilda si zkoušela představit, jak se na něm prohání na prkně a míří rovnou k obzoru.

„Tak tohle je pobřežní silnice.“

Přibrzdila a u řady zazimovaných domečků zabočila na jih. Východní strana ostrova je plochá a zelená, tam bydlí s Joakimem a dětmi. Líbí se jí i západní část, ta je o něco divočejší. Zdejší útesy vypadají jako divadelní jeviště a vlny pod nimi jako nadšené publikum.

Silnice vedla podél pustých skalisek, zjizvených dávno zemřelými lamači kamene. Nad břehem tu ležely stovky velkých i malých hromad kamení. Svým způsobem je to ničení životního prostředí, pomyslela si Tilda. Ale teď se to už stalo součástí krajiny.

„Tak někde tady to mělo být,“ řekla a zpomalila. „Vidíte něco?“

Krajina působila jako zcela prázdná nebýt toho, že se tu na jedné straně tyčily útesy a na druhé se rozprostírala travnatá planina. Tilda zahlédla v dálce několik pasoucích se krav, to bylo všechno.

V šedohnědé krajině pak uviděla velké auto. Stálo na místě, bylo staré, ale dobře udržované. To znamená, že když Gerlof mluvil o zvuku motoru, měl pravdu. Amor se naklonil k čelnímu sklu.

„Oldsmobile.“

„Vy to poznáte?“ podivila se Tilda.

„Když jsem byl malý, auta byla moje hobby… Tohle je veterán, je mu nejmíň čtyřicet.“

Tilda zaparkovala několik metrů za americkým vozem a vystoupila. Byla ráda, že si dnes vzala bundu. Na břehu totiž bylo chladněji než v Marnäsu. Vítr šuměl, jinak bylo ticho. Došla k oldsmobilu a nahlédla dovnitř. Prázdná široká sedadla.

„Huuu…uuuf!“ Tilda sebou trhla, protože k ní cosi zprudka přiběhlo. Uviděla špičaté uši a uslyšela vzrušený štěkot. Byl to pes, který se k nim přiřítil od srázu nad mořem. Vlčák.

„Klid!“ zavolala na něho.

Vlčák se zastavil tři metry od ní, ale štěkal dál, dokud se mu nezadívala zhluboka do hnědých očí a s neuhýbajícím pohledem neřekla:

„Rozuměl jsi? Uklidníš se?“

Pes se utišil, sklonil hlavu a Tilda ho pohladila. Měl srst hrubou jako vlk. Zavrtěl ocasem a poslušně se posadil vedle ní. Možná byl rád, že má společnost.

„Přiběhl od břehu,“ řekl Amor za jejími zády. „Nebojíte se ho?“

„Kdepak, už jsme se skamarádili.“

Auto nebylo zamčené. Tilda otevřela zadní dveře a pes do nich skočil, jako by tam byl doma. Stejně rychle se ale na sedadle otočila a zase vyskočil ven. Podíval se na Tildu, vyštěkl a rozběhl se ke srázu. Tam se začal točit na místě a štěkal ještě hlasitěji. Jako by jim chtěl něco sdělit.

Tilda vzala za kliku předních dveří, i ty se daly otevřít. Pátrala, co by tu mohlo prozradit majitele, a na podlaze pod místem spolujezdce objevila starou černou aktovku. Když ji opatrně otevřela, uviděla pár pánských kožených rukavic, prázdnou plechovku od piva a modrý diář. Na první straně v něm bylo propisovačkou elegantně napsané jméno: Helge Lundin.

Že by tu Helge Lundin nechal svého psa o samotě? Tilda vrátila aktovku na místo a došla ke skále, k Amorovi a sedícímu psovi.

„Co vidíte?“ zeptala se tiše.

„Úžasný pohled,“ odpověděl Amor s očima upřenýma na průliv.

Tilda mu dala za pravdu, přestože už podlehla zlému tušení. Vodní hladina vypadala jako nablýskaná podlaha v tanečním sále určená k tomu, aby na ní tančili bohové.

„Nevypadá to, že tu něco mohlo spadnout dolů?“

„Možná tamhle.“

Amor popošel po okraji srázu a zastavil se u zbytků dlouhé řady plochých kamenů. Bylo vidět, že se skoro celá zřítila dolů na břeh.

Tilda mhouřila oči ve větru a podívala se pod sebe. Solitérní kameny jsou tady na pobřeží zcela běžné, jenomže tam dole jich byla celá hromada. Měly na sobě bílé rýhy vzniklé tím, jak padaly dolů a strhávaly s sebou jiné, menší.

Nepříjemný pocit Tildu neopouštěl. Osamělý pes u opuštěného auta. U auta, které majitel nezamkl, jako by se k němu chtěl po chvíli vrátit. Navíc jsou tu schody vedoucí dolů k hromadě.

„Zůstaňte tady,“ vyzvala Amora. „Jestli někdo pojede kolem, zastavte ho!“

Pak se začala spouštět dolů. Šlo to dobře, přestože schody byly úzké a prudké. Dole byla větší zima, z kamenů čišel chlad. Voda u břehu pěnila, vlny se podobaly dračím šupinám.

Rychle došla k hromadě kamenů. Všechno kolem pokrýval vápencový prach. Další znamení, že k sesuvu došlo dnes. U kamenů si dřepla a snažila se jich co nejvíc odvalit.

Nad hlavou jí štěkal pes. S narůstajícími obavami zvedala kamenné kusy a odhrnovala štěrk.

Když se propracovala ke kameni, který ležel zcela vespod, a odvalila ho, náhle uviděla botu – zpod zbývajících kamenů čouhala špička pánské černé polobotky. Poškrábaná, zaprášená a zcela nehybná.

„Haló?“ zkusila Tilda zavolat, přestože věděla, že jí nikdo neodpoví.

Jen co spěšně odhrnula drobné kamínky, uviděla, že bota je nazutá na noze.

Na mužské noze ve špinavé nohavici z hnědého gabardénu. Tilda nohavici vyhrnula. Odhalilo se lýtko. Dotkla se kotníku. Kůže na něm byla stejně studená jako kameny, pulz neucítila.

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se jí hlas, který zazněl od schodů. Byl to Amor, který porušil její příkaz a sestoupil s vlčákem za ní. Pes kňučel. Aspirant ho držel za obojek a díval se na ni tázavým pohledem. Tilda k němu zvedla oči.

„Musíme zavolat kolegy. A taky sanitku.“

GERLOF

V pondělí po Tildině odchodu se u Gerlofa zastavili ještě další dva lidé. Jejich návštěvu by si ale s chutí odpustil. První z nich zaklepal na dveře, když se připravoval na hlavní událost týdne (alespoň pro něj), na vypravěčský večer pro obyvatele domova.

„Dále!“ řekl.

Dveře se otevřely – rychle a rázně. Vešel do nich Karl-Gustav Rask dlouhým vojenským krokem, který Gerlofovi připomínal pohyb nůžek. Muž se pak prudce zastavil. Jako major, jímž dlouhá léta byl. Rask je důstojník na penzi, rozneslo se rychle po domově.

Major Rask si upravil rukávy dokonale vyžehlené bílé košile a pozvedl bradu.

„Pane Davidssone, hlásím se na dnešní vypravěčský večer!“ Gerlof přikývl – ráno skutečně vyvěsil na nástěnku informaci o jeho konání. Za asistence Charlieho Storma tam umístil oznámení: Vypravěčský večer. Pondělí v 19.00.

„Aha,“ řekl. „Zrovna se na něj připravuju. Ale ono není třeba se osobně přihlásit.“

„Dobrá, pane Davidssone, tak já přijdu nenahlášen.“

Gerlof nebyl schopný nikoho zarazit, ani Raska, a tak řekl jen:

„Tématem dnešního večera je Nečekané setkání.“

„To na mě sedí jako ušité,“ prohlásil Karl-Gustav Rask.

„Takových setkání jsem zažil dost, zejména na moři.“

Rask byl nejnovějším obyvatelem domova, pokoj v oddělení Molo mu přidělili teprve před dvěma měsíci. Gerlof nechápal, proč se tu ocitl, nebýt jeho problémů s plícemi, nepůsobil Karl-Gustav Rask ani trochu sešle. Trochu kašlal a tváře měl zbrázděné větrem a bouřkami, ale jinak byl rovný jako jedle a o pět centimetrů vyšší než Gerlof. Kromě toho měl vlasy, dlouhé bílé vlasy, které si určitě každé ráno pečlivě češe, protože nad čelem vypadají jako stříbrná vlna, která se láme do kaskády.

Tohle byla jeho první návštěva u Gerlofa. Právě pohodil svou patkou a zadíval se na podélnou stěnu pokoje, která byla pokrytá fotografiemi, obrazy, dokumenty a diplomy. Zarámovaných předmětů na ní bylo tolik, že síťovaný vzor tapety pod nimi byl sotva vidět.

Visely tu černobílé fotografie Gerlofa na moři, snímky a obrázky lodí. Fotky s jeho ženou Ellou z doby, kdy měli krátce po svatbě a Gerlof ji vzal na jednu ze svých pracovních cest do Stockholmu, a také obou jejich dcer a vnoučat.

„Vidím, že tu máte spousty obrázků,“ pronesl Karl-Gustav Rask a zakašlal.

„Ano,“ řekl Gerlof. „Tohle je moje zeď vzpomínek.“

Stěnu měl před očima každé ráno – ještě dřív, než položil nohy na podlahu.

Uprostřed měl černobílou fotografii patnáctiletého Gerlofa, jak stojí na dlouhém mole v Borgholmu a učí dvanáct hubených náctiletých chlapců plavecká tempa. Jedním z nich byl John Hagman, který se později stal jeho kormidelníkem.

„Plavecká škola,“ okomentoval to Gerlof. „Možná vůbec první tady na ostrově.“

Na jiném snímku, který pořídil John, byl Gerlof coby kapitán ve Stockholmu. Stál před novou radnicí a u mola byla uvázaná jeho loď Jezdec na vlnách. Gerlof si kvůli focení vzal oblek a paluba je až po zábradlí plná sudů s olejem, které tuto loď o pár let později vyhodily do vzduchu.

Karl-Gustav Rask si prohlížel fotografie plavidel.

„Pane Davidssone, znamená to, že jste byl příslušníkem obchodní flotily?“

„Ano. Třicet let.“

Na třetí fotografii seděl Gerlof na stoličce u přepravního prostoru a čistil malým nožem na ryby tresku. V té době byl stále dost mladý, krátce předtím mu bylo čtyřicet, a současně to bylo jen několik let předtím, než své profese zanechal. Nastoupila totiž konkurence v podobě kamionů a malé lodě převážející náklad podél švédského pobřeží vytlačila.

„Aha,“ řekl Karl-Gustav Rask. „Já sloužil u námořnictva.“

„Slyšel jsem,“ poznamenal Gerlof.

Chápal, že Rask si představuje rozhovory tak, že mluví jen on, a teď se rozjel. Major zakašlal a pokračoval:

„Skoro čtyřicet let jsem sloužil ve vojenských loděnicích v Karlskroně. Pak jsem odešel do důchodu a přestěhoval jsem se sem na ostrov. V Byrumu jsem si zrekonstruoval malou chatku. Devětatřicet let. O lodích něco vím.“

„Já taky,“ dodal Gerlof. „Jakožto kapitán svých lodí jsem byl zodpovědný za náklad i za…“

„Promiňte, pane Davidssone.“ Karl-Gustav Rask ho rychle přerušil a zvedl ukazováček. „Omlouvám se, ale námořní kapitán jste asi nikdy nebyl, že?“

Gerlof nevěděl, co říct. Podíval se na návštěvníka a pak na fotografie lodí a nakonec tiše pronesl:

„Byl jsem velitel.“

„Jistě, ale opravdu jste byl námořní kapitán? Měl jste příslušné vzdělání, abyste mohl nosit na pevnině tento titul?“

„Ne, formálně vzato jsem do žádné takové školy nechodil,“ přiznal Gerlof, „ale plavil jsem se několik…“

Rask opět vztyčil prst.

„To znamená, že jste kapitán nebyl,“ skočil mu do řeči.

„Teď už tedy víme, na čem jsme. Pokud chcete, můžete mě oslovovat majore Rasku, ale já vám budu říkat pane Davidssone. Doufám, že vám to nevadí.“

„Ne…“

Gerlof byl nucen zavrtět hlavou a Karl-Gustav Rask se zatvářil spokojeně.

„Pěkné obrázky, pane Davidssone!“ řekl. Znovu zakašlal a vykročil ke dveřím. „Uvidíme se tedy večer!“

Elegantně pohodil patkou a rázně vyšel z pokoje.

Oficíři. Gerlof za druhé světové války navigoval jejich lodě mezi minovými poli na Baltu, riskoval život, a oni mu za to jen málokdy poděkovali.

Další návštěvník byl vítanější, přestože šlo o lékaře. Doktor pečující o obyvatele domova se jmenoval Broby. Na dveře zaklepal ve tři hodiny.

„Tak co, Gerlofe? Čemupak se dneska věnujete?“

„Ničemu,“ odpověděl Gerlof, který se stále chystal na vypravěčský večer. „Většinou jen čekám.“

„Na co?“ zeptal se doktor Broby.

„Na klidnější příbytek.“

„Vy se odsud chcete odstěhovat?“

„Ne zrovna dneska. Ale už brzy může nastat čas.“

Doktoru Brobymu bylo teprve pětačtyřicet, ale cosi ho dělalo starším. Možná brýle s kulatými obroučkami. Pocházel ze Stockholmu, ale Gerlof ho měl stejně rád, protože tento lékař v době své přítomnosti v domově nejenže vysedával ve své malé ordinaci v přízemí, nýbrž také chodil po odděleních navštěvovat jejich obyvatele. Vzbuzoval dojem, že o ně projevuje poměrně značný zájem.

Broby nyní seděl u Gerlofova stolu a vytáhl si zápisník, hodně podobný tomu, který Gerlof používal jako svou „externí paměť“.

„Spíte dobře?“

„Šest nebo sedm hodin,“ odpověděl Gerlof.

„Výborně,“ zhodnotil Broby.

Copak si asi zapisuje? Možná poznámky o jeho schopnostech. Hrozí, že budou vyhodnoceny jako nedostačující. Gerlof pokračoval: „Po obědě nebo večeři si občas schrupnu.“

„Jíte taky tak dobře?“ chtěl vědět doktor.

„Ano.“

„Bolí vás něco?“

„Kromě toho, co obvykle, nic,“ odpověděl Gerlof. „Když moc dlouho stojím nebo chodím, pobolívají mě nohy.“

Broby si ještě něco poznamenal a pak položil další otázku:

„A srdce?“

„Na srdci je mi dobře.“

„Platí to i obrazně?“ Lékař zvážněl. „Jak je vám na duši, Gerlofe?“

„Jsem trochu unavený. Jako bych byl tak nějak hotov se svým životem.“

Broby zavrtěl hlavou.

„Ještě toho musíte hodně vykonat.“

Gerlof mlčel. Nesouhlasil, navíc měl problém s osobnějšími dotazy – ne je klást, ale dostávat je. Díval se, jak doktor vytahuje z brašny malou plastovou trubičku.

„Něco bych od vás potřeboval.“

„Copak?“

Broby pohodil hlavou ke Gerlofově koupelně.

„Něco odtamtud. Vzorek stolice. Jde jen o preventivní screening.“

„A důvod?“

„Rakovina žaludku a střev.“

Gerlof si povzdechl, nicméně trubičku si od něj vzal.

Po lékařově odchodu čekal Gerlof ve svém pokoji, až bude čas jít na večeři. Přemítal o cestách.

Poslední cesta, takhle se tomu říkalo dřív, když vynášeli rakev s nebožtíkem do černého vozu taženého koňmi. Nic víc, pouze tohle nyní podněcovalo Gerlofovu zvědavost.

Většina nového, včetně nového tisícletí, ho nechávala lhostejným. Mnozí lidé dost možná vyhlíželi přelom tisíciletí s obavami. Sám Gerlof mnohokrát přemítal, zda se dožije konce dvacátého století – zvlášť během svých let strávených na moři, kdy za bouřlivých nocí jeho loď dokázal rozhoupat náklad kamene, nebo tenkrát, kdy na ní vypukl požár.

Table of Contents

PROLOG

GURLI VESTLUNDOVÁ, 1939

MONA RYDELIUSOVÁ, 1968

HELGE LUNDIN, 2001

GERLOF

TILDA

GERLOF