Stanislav Češka 

Podezřelá smrt 

Brněnská mordparta vyšetřuje 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Stanislav Češka, 2022 

Obálka © Ivana Dudková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0419-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0420-4 (mobi)

Věnováno manželce Hance, 

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Tento román bych také rád věnoval: 

památce svého tatínka, od kterého jsem se dozvěděl řadu podrobností o životě před válkou i po ní na Kronově, dříve Třebízského ulici v Brně-Řečkovicích, i o tom, jak ihned po maturitě byl totálně nasazený ve válečné výrobě, a také památce svého dědečka, příslušníka prvorepublikové policie; 

v neposlední řadě pak věnuji tuto knihu také památce všech, kteří svými životy zaplatili za naše osvobození z německé okupace. Ať už to bylo v nechvalně známé nacistické věznici v brněnských Kounicových kolejích či kdekoliv jinde.

Čest jejich památce.

Dovolil bych si poděkovat MUDr. Libuši Gottvaldové a její sestře Janě Čtvrtníčkové za odbornou konzultaci z oboru medicíny.

Výslovně však zdůrazňuji, že veškeré chyby z této oblasti, které by se snad mohly v románu vyskytovat, jsou mým dílem a daní za literární zpracování tématu.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté úřady, instituce a také lihoviny v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

Ulice Kronova existuje pod tímto názvem od 25. 9. 1946. Před válkou se jmenovala ulice Třebízského, pak od 17. 3. 1939 Třebízskýgasse, od 9. 5. 1942 Im Haferfeld a posléze od 10. 5. 1945 krátce česky V ovesném poli.

Rodina Silberštajnova a její klenotnictví se zrodily v mé fantazii. Některé historky z Třebízského ulice z doby předválečné však byly inspirovány vzpomínkami mého táty.

Navíc si dovoluji zdůraznit, že pokud by tento příběh přesto náhodou někomu připomínal skutečné události, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa, toto vše bylo více či méně zbeletrizováno, případně vymyšleno pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1 

Jaro 1937, Brno-Řečkovice, ulice Třebízského 

Nelly Silberštajnová, copatá tmavovlasá sedmiletá holčička, nesla právě z nedalekého koloniálu opatrně konvičku s mlékem a síťovku s balíčkem kávy a papírovým pytlíkem, ve kterém bylo několik voňavých rohlíků. Když byla tři domy od vilky, ve které bydlela s rodiči, ocitla se právě před přízemním domkem jedné ze tří německých rodin na této ulici. Před domem Waldmannových.

Hans a Lotte Waldmannovi se právě lopotili s dřevěným vozíkem, se kterým, jak Nelly věděla, jezdili pro klestí do nedalekého lesa přes koleje Tišnovky, lokálky jezdící za jejich domy do Tišnova, jak napovídal lidový název trati.

Nelly byla dobře vychovaná holčička, z domova naučená pomáhat. Úslužně proto přiskočila, aby manželům Waldmannovým přidržela stále se zavírající branku v plotě předzahrádky.

Odpovědí jí bylo místo poděkování Waldmannovo zavrčení: „Nezacláněj tu, ty židovský spratku.“

Nelly vyhrkly do očí slzičky a Waldmann svoji hrubost korunoval pokynem manželce: „Lotte, komm do lesa!“

Když už byli kus od pofňukávající holčičky, Lotte se obrátila k manželovi: „Já vím, jsou to Židi, ale ještě bych proti nim tak otevřeně nevystupovala. Víš, že tu máme na ulici rodinu policajta, toho Berky. A je to Čech. Já bych si dávala pozor. Náš čas ještě nepřišel.“

Hans Waldmann si odplivl. „Český póvl. A když to jsou čeští Židi, to už je úplný hnus. Ale máš recht, Lotte. Příště budu raději mlčet.“

Ohlédl se za sebe. Malá Nelly tam pořád stála a udiveně se za nimi dívala.

Waldmann se chytil zase rukojeti vozíku a výhružně pronesl: „Ale už moc dlouho mlčet nebudu. A až se mein Bruder Günther vrátí ze školy v Berlíně, se Židy tady rychle zatočíme!“

Nelly si otřela slzičky a konečně ušla ten kousek cesty k domovu.

Když si od ní maminka brala nákup, všimla si, že její dcerka má ještě mokré tváře. „Copak se ti přihodilo? Někdo ti ublížil?“

Holčička posmrkla a plačtivě řekla: „Waldmannovi jeli zase s tím svým vozíkem do lesa pro klestí a zavírala se jim ta jejich křivá branka. Tak jsem jim chtěla pomoci a ta dvířka podržet. A pan Waldmann mi řekl, že jsem židovský spratek a že nemám zaclánět.“

Maminka pohladila dcerku po hlavě a konejšivě jí řekla: „Nic si z toho, Nellinko, nedělej. Oni jsou Němci a myslí si, že jsou něco víc. Něco víc než čeští sousedé a hlavně víc než my, co vyznáváme židovskou víru. Prostě si toho nevšímej.“

2 

Nelly se vysmrkala a už ji ta lítost pomalu přešla. V očích jí zasvítily čertovské ohníčky a zeptala se maminky: „A když jsou tedy Němci, proč neumí německy?“

Velká Nelly se zadívala na svoji chytrou dcerku a pobaveně se zeptala: „Jak to myslíš?“

Malá Nelly si dala ukazovák na nos, což u ní byl znak přemýšlení. Pomalu, aby to nepopletla, vyprávěla:

„Když mě pan Waldmann tak okřikl, tak se mu zapletla mezi nohy a ten jejich vozík ta branka. A on už asi chtěl rychle jet. Tak na paní Waldmannovou křikl: ‚Lotte, komm do lesa!‘ A já vím od strýce Gabriela ze Švýcarska, že les se řekne Wald. A taky vím, že ‚do lesa‘ se německy řekne ‚in den Wald‘. Vím to, protože vždycky, když jsem u strýce Gabriela, učím se tam německy. A tak nějak nerozumím tomu, že když Waldmannovi tvrdí, že jsou Němci, proč neumí německy to, co já. Když já Němka nejsem a německy se učím, jenom když jsem u strýce Gabriela.“

Načež upřela malá Nelly svoje hnědé oči tázavě na maminku. Ta, když viděla ten přemoudřelý výraz v obličeji své dcerky, u které jí bylo jasné, že ten svůj dotaz myslí smrtelně vážně, měla co dělat, aby udržela vážnost okamžiku a nevyprskla smíchy.

Už když začala před lety holčička mluvit, bylo jim s manželem Samuelem jasné, že jim Bůh a osud nadělili chytré dítě, které nad vším přemýšlí, a pokud jej to nepřejde, nebude to mít v životě lehké.

Také by svoji dcerku vážných debat na téma, které právě nakousla, ráda ušetřila. Jenže jí bylo jasné, že to asi nemá valný smysl.

Velká Nelly si ztěžka vzdychla a pomalu a vážně se rozpovídala: „Víš, má holčičko, naše země, Československo, má velkého a mocného souseda, Německo. A v té zemi teď vládne jeden zlý pán, který se jmenuje Adolf Hitler. Ten pán chce, aby Němci vládli všude. A obzvlášť nemá rád lidi naší víry…“

„Proč nás nemá rád?“ nechápavě zakroutila hlavou malá Nelly. „My jsme mu něco udělali?“

„To ne,“ řekla maminka, „prostě nás nemá rád. A toho pana Hitlera obdivují a oslavují lidé v jeho zemi, Německu. Jenže nejen v Německu. Spousta Němců žije i jinde, třeba u nás. A myslí si, že když toho pana Hitlera obdivují, jsou něco víc. No, tady se dostáváme k tomu mluvení německy. Němci, kteří žijí u nás, jsou většinou z rodin, které tu žijí dlouhá a dlouhá léta. Vlastně odjakživa. Stejně tak spousta našich lidí žije v cizině. A protože tu ti Němci žijí dlouho, tak mnozí z nich už ani pořádně neumí německy. To je celé.“

Malá Nelly si dala opět prsteník na nos a maminka čekala, co přijde. Po chvilce uvažování se holčička zeptala: „A proč tedy na mě ti Waldmannovi byli tak zlí, když tu žijí dlouho a vlastně ani neumí německy? To jim ten pan Hitler řekl, že mají být zlí na malé holky, jako jsem já?“

Maminka rozpažila ruce v bezradném gestu a pověděla: „Jo, milá holčičko, to já nevím. Ale co vím, je to, že jim ten pan Hitler nakukal, že jsou něco víc než my.“

„I když oni jsou chudí a jezdí do lesa pro klestí a my máme ve městě obchod s těmi třpytivými kamínky?“

Maminka dcerku znovu pohladila po hlavě se slovy: „Víš, Nellinko, peníze, majetek ani ty naše třpytivé kamínky, říká se jim diamanty a ještě jinak, z tebe lepšího člověka, který by se snad mohl vyvyšovat nad druhé, neudělají. Podstatné je jenom to, jaká jsi a kolik toho víš a umíš. A jak také dokážeš pomoci druhým, když to potřebují. A rozhodně nejsi víc než druzí, protože jsi z jiného národa než oni. Rozumíš mi? A budeš si to pamatovat?“

Nelly se vážně zadívala na maminku a řekla prostě:

„Ano, maminko.“

Maminka svoji dcerku znovu pohladila a v duchu ji sevřela jakási úzkost z toho, že by ji také mohla ztratit. V té válce, kterou při poslední návštěvě předpovídal bratr Gabriel.

Vzala obličej dcerky do dlaní, obrátila jej k sobě a vážně jí pověděla: „Slib mi, že se Waldmannovým a vlastně i ostatním německým sousedům na naší ulici budeš vyhýbat. Slibuješ?“

„Ano, maminko,“ vážně podruhé slíbila holčička.

3 

Začátek března 1939, Brno-Řečkovice, ulice Třebízského 

Nelly Silberštajnová, stále copatá tmavovlasá, ovšem už devítiletá slečna doslova vpadla do kuchyně a hodila do kouta školní brašnu.

Z nevelké rány pod pravým uchem jí trochu tekla krev.

U stolu právě seděli rodiče Nelly a strýc Gabriel ze Švýcarska, bratr Nelly starší, zabraní v evidentně vážném hovoru.

Když uviděli, jak vypadá malá Nelly, okamžitě nechali diskuse a upřeli pozornost k příchozímu děvčeti.

Maminka rychle vyskočila od stolu a ustrašeně se zeptala: „Proboha, co se ti, Nellinko, stalo?“

Nelly se tvářila, jako by se nic vážného nepřihodilo. Mávla rukou a pověděla: „Ale zase ty pitomé holky Waldmannovy. Před jejich domem si to namířily přímo proti mně na chodníku a chtěly, abych uhnula na silnici. Na mě si ale nepřišly. Šla jsme jako tank mezi ně a rozrazila je. Nato se ta starší otočila a praštila mě kamenem, který musela už dopředu mít připravený v ruce, do spánku. Naštěstí ta rána nebyla tak hrozná, akorát trochu krvácí. Pak se do mě chtěla pustit taky ta druhá, Jana. Jenže potom jsem se nestačila divit. Zrovna tam byl taky jejich starší brácha Hans. Já už jsem si všimla dřív, že ten je z jejich rodiny jediný normální. Už mi pomohl dvakrát. A dnes to bylo něco. Hans tam zrovna spravoval ta jejich věčně vrzající dvířka u plotu. Když uviděl, co mi ty jeho pitomé sestry dělají, vyskočil jako čert, obě hrozně zfackoval a mě ještě zavedl k našemu vchodu. Tak jsem mu moc poděkovala a on jenom tiše špitl, že ty dvě slepice, tím mínil ty své sestry, budou doma určitě žalovat a on že dostane zase nařezáno od otce řemenem. Jako vždycky, když se mě zastane nebo se se mnou baví. Ale že prý to pro mě rád vytrpí. Tak jsem mu moc poděkovala a pohladila jej po tváři. Protože jsem mu byla moc vděčná. Kdyby se mě nezastal, kdo ví, jak by to dopadlo.“

Maminka Nelly očistila ránu, naštěstí to byla opravdu jen odřená kůže, a nalepila na ni náplast.

Pak dcerku pohladila po hlavě a řekla: „Dobře jsi udělala, že jsi Hansovi tak pěkně poděkovala. Zaslouží si to. Je jediný z té jejich rodiny, vlastně jediný ze všech zdejších tří německých rodin, kdo se k nám chová slušně.“

Strýc Gabriel se zeptal: „Jak je ten chlapec starý?“

„Letos měl patnáct,“ odpověděl mu Samuel, otec Nelly a Gabrielův švagr.

„Kéž by válka skončila dřív, než ten hoch bude muset narukovat,“ vážně pronesl Gabriel.

Samuel s kamenným výrazem ve tváři se zeptal: „Takže ty jsi skálopevně přesvědčený, že bude válka?“

„U nás jsme o tom přesvědčeni, skálopevně přesvědčeni,“ přitakal Gabriel.

4 

Samuel se uculil. „Tím ‚u nás‘ asi nemyslíš Švýcarsko a nebudeš to přesně specifikovat ani dnes.“

„To nemůžu, milý švagře,“ beze stopy úsměvu pronesl Gabriel a pomalu, s důrazem na každé slovo pokračoval, „protože tu nyní jsem naposledy, tedy určitě naposledy na pěkných pár let, můžu vám říct alespoň tohle, pracuji už pár let pro švýcarskou tajnou službu. To vám říkám proto, abyste věřili, že vím, o čem mluvím. A abyste mi věřili, že vám můžu pomoct. A tou službou myslím to ‚u nás‘. Mimochodem, dost touhle cestou k vám už riskuji a musel jsem své šéfy hodně přemlouvat, aby mě sem pustili. Taky tu dnes nejsem jako Gabriel Hauser, ale vybavili mě falešným pasem. A mám pravé pasy pro malou Nelly a pro tebe, sestřičko, protože obě máte švýcarské občanství. Tobě, Samueli, pokud máš československý pas, jsem také schopný obratem v Praze na našem vyslanectví vyřídit pobytové vízum do Švýcarska. Mám k tomu k dispozici patřičné papíry, které mi zařídili mí šéfové.“

„Ti si tě ale musí považovat, bratříčku,“ usmála se velká Nelly.

Gabriel pokrčil rameny. „Nemůžu si stěžovat. A taky proto mě sem už nechtěli pustit. Protože se obávali, abych tu neuvízl. Já jsem však nedal, protože vás chci odsud odvézt.“

Nelly se Samuelem se udiveně zadívali na Gabriela a vše sledovala zvědavě malá Nelly, která i svojí devítiletou hlavou chápala, že to asi musí být vážné, když jindy srandovní strejda Gabriel najednou tak zvážněl a chce je vzít pryč.

Velká Nelly se zadívala bratrovi pátravě do očí a zeptala se: „Rozumím ti dobře, Gabrieli? Ty nás chceš všechny odvézt k sobě do Švýcarska?“

Gabriel přikývl a vážně pověděl: „Tady u vás to je už jen otázka pár týdnů, než Němci obsadí i zbytek toho cancouru, který zbyl z Československa. A snad si dokážeš představit, co s vámi bude, když to tu Němci ovládnou. Přece víte, jak to vypadalo v Německu v noci z 9. na 10. listopadu loňského roku. A jak to tam vypadá teď.“ Samuel pochybovačně zavrtěl hlavou: „To ale byla Křišťálová noc v Německu. Češi takoví nejsou. Aspoň velkou většinou. Tady se k nám tak chovat nebudou.“ Gabriel se smutně pousmál: „Samueli, ty jsi nenapravitelný dobrák a naiva. Takoví obvykle nekončí dobře. A už teď to pro Židy v téhle zemi začíná být nebezpečné. Ale i kdyby se k vám Češi chovali sebelíp, vládnout tady budou Němci. A jenom zde, v Brně jich je pomalu padesát tisíc. A tady na ulici máte jako vzorek tři německé rodiny. Kolik lidí z nich se k vám chová slušně a baví se s vámi jako normální lidé?“

Do nastalého ticha se nesměle ozvala malá Nelly:

„Jenom mladý Hans Waldmann. I když jej kvůli tomu otec párkrát seřezal. I když má Hans už patnáct pryč… To o tom seřezání mi řekl dnes, když mně pomohl.“

Gabriel se usmál na malou Nelly a zeptal se jejích rodičů: „Tak co, Nelly a Samueli? Vždyť ta malá má víc rozumu než vy. Nebo snad nemá pravdu a takových slušných Němců tu je víc?“

Samuel ztěžka odpověděl: „Vlastně… Vlastně to je tak, jak říká Nelly. Slušný je jenom mladý Hans Waldmann. A jeho strýc už před deseti lety odešel do Německa a dnes je z něj Sturmbannführer u SD a SS. Jeho bratr Hans se tím chlubí čím dál víc.“

„Nellinka má pravdu. Bohužel. Už od pětatřicátého se místní Němci tváří jako honorace. A Češi jsou pro ně póvl. A my Židé jsme dobří tak akorát pro odplivnutí.“ Velká Nelly přikývla.

5 

Potom velká Nelly pomalu řekla: „Ty jsi, Gabrieli, velký dobrák a obětavec se srdcem na dlani. A asi máš pravdu. Navíc toho víš víc než my dva. To je pravda také. Jenže my odsud nemůžeme odjet. Máme tu obchod.“

„Na obchod se vykašlete. Ten vám brzy Němci vezmou stejně, jako to udělali Židům u sebe doma,“ rázně prohlásil Gabriel. „Vezměte nejcennější šperky, co máte, hlavně svoji zásobu diamantů, které umíš, Samueli, tak dobře brousit, a odjeďte se mnou.“

Velká Nelly se smutně usmála: „S tím obchodem máš také pravdu, Gabrieli. Ale my tu nemáme jenom obchod. Jediní příbuzní, které tady v Brně máme, jsou Samuelovi rodiče.“

„Ty můžu dostat ven také,“ nabídl Gabriel. „To by rovněž neměl být problém. Pokud tedy mají pasy, vyřídím obratem víza i pro ně.“

„To myslíš vážně? Ty máš opravdu takový vliv?“ napůl nedůvěřivě a napůl s obdivem se zeptala velká Nelly.

„Tak vliv snad ani ne. Spíš mám velice dobré známé,“ vážně odpověděl Gabriel.

„Ty jsi opravdu hodný, Gabrieli,“ neméně vážně pronesla velká Nelly. „A Samuelovi rodiče mají i ty pasy. Jenže už mají nemocné nohy. My se o ně pravidelně staráme, protože oni už toho nejsou sami schopní. A věř nám, pro ty dva staroušky je vrcholný výlet, když jedou do města do špitálu na vyšetření. Že by se vydali do Švýcarska, to je nemožné. A nechat je tady samotné, to prostě nemůžeme. I když oni nás už také posílali pryč z téhle země.“

Samuel namítl: „Jsou to moji rodiče, můžu tady zůstat a ty, Nelly, s malou jeďte s Gabrielem. Vždyť jste s malou koneckonců i švýcarské občanky.“

„To v žádném případě, Samueli,“ rázně odmítla manželovu šlechetnou nabídku velká Nelly. „Při svatbě jsme si my dva slíbili, že si budeme věrní až do smrti. Takže nikam nepojedu a zůstanu tu s tebou, ať se děje, co děje.“

Pak udělala velká Nelly dramatickou pomlku, v přísném gestu zdvihla pravici s napřímeným ukazovákem a pověděla: „Jedno bychom však udělat měli a vlastně musíme, když už kvůli nám tak riskuje můj hodný bratr. I když mně to rve srdce, pošleme s Gabrielem do Švýcarska malou Nelly. Ať je v bezpečí aspoň ona. A ty se, Samueli, s Gabrielem hned vydáte do našeho obchodu do města. Ten obchod je na Kobližné, tedy ve středu města a na ráně. Je jasné, že Gabriel má pravdu v tom, že o něj přijdeme. A stane se tak o to dřív, o co jej máme na lepším místě. Takže vy dva z trezoru vyberete naši zásobu diamantů, zlata a stříbra a nejcennější kousky šperků. Musíte být pokud možno nenápadní. Takže do obchodu i z něj byste měli jít zadem přes dvůr. A ve výkladu byste měli nechat, co tam je, aby to nevypadalo, že jste z obchodu něco odnesli. Už teď tady místní Němci mají všechno pod dohledem. Spolu s malou Nelly by pak měl ty věci Gabriel odvézt a ve Švýcarsku uložit někde do bankovní schránky. Můžeš to pro nás, Gabrieli, udělat?“

Gabriel přikývl. „S něčím podobným jsem počítal. Mám tu tři kufry, jak jste viděli. Těmi mě mimochodem také vybavili u mého zaměstnavatele. Všechny mají dvojité dno. Navíc mám diplomatický pas, takže si nikdo netroufne ty kufry prohlížet. Myslím, že bych ty věci měl bez potíží provézt odsud k nám.“

6 

Druhá polovina března 1939, Brno, Krapfengasse-Kobližná1, Klenotnictví Silberštajn 

V obchodě byl nepořádek. Rozbité sklo ve vitrínách, převrácené židle a křesílka.

Na jediné stojící židli seděl roztřesený Samuel Silberštajn s opuchlými tvářemi a nad ním si mnuli dlaně dva mladí inspektoři brněnského gestapa.

Samuela si výsměšnými pohledy prohlíželi dva muži. Jeden v civilu, kriminální rada Jürgen Huber z brněnského gestapa.

Ten druhý byl v uniformě SD, tedy tajné služby „Sicherheitsdienst der Reichsführers SS“. Během svého několikaletého pobytu v Berlíně nezahálel. Vystudoval „Führerschule der Sicherheitspolizei und des SD“ v Berlíně-Charlottenburgu, tedy česky „Velitelskou školu tajné policie a SD“ a díky svému nadšení, bezohlednosti k vyšetřovaným a oddanosti Vůdci to poměrně rychle dotáhl až na hodnost SS-Sturmbannführera.

Když se hned 16. března objevil doma na Třebízského ulici, obdivovala jej celá rodina. Rodina Waldmannových.

Dotyčný důstojník stojící nad zbitým a vystrašeným Samuelem Silberštajnem byl totiž Günther Waldmann, bratr sběratele klestí Hanse Waldmanna.

Samuel jej pozoroval vystrašeným pohledem a stále nemohl uvěřit tomu, jak se změnil kdysi docela zakřiknutý bratr jejich skorosouseda.

Waldmann přistoupil k Samuelovi a hřbetem pravé ruky v kožené rukavici mu dal takovou facku, že klenotník sletěl ze židle na zem.

Waldmann si s úsměškem změřil oba mladé inspektory gestapa, kteří fackovali Samuela předtím, a ironicky jim řekl: „Je vidět, že jste ještě mladí a měkcí. Vaše údery doposud nemají tu schopnost přesvědčovat. Doufám, že si zapamatujete, jak má vypadat pořádná facka.“

Oba inspektoři jako jeden muž vystřelili své pravice vzhůru a odpověděli: „Jawohl. Herr Sturmbannführer.“

Pak se obrátil k radovi Huberovi a pokynul mu, aby odešli stranou, tak aby je Samuel Silberštajn neslyšel.

Se stejnou ironií, jako tomu bylo u obou mladých inspektorů, se jej zeptal: „Doufám, že ti vaši nadějní mladíci vědí, že taková facka je pouze mírný prostředek výslechu. Skoro něco jako otcovské pohlazení.“

Rada Huber si sice v duchu myslel, že jej ten Sturmbannführer z Berlína, který se tvářil, jako by sežral všechnu moudrost světa, pořádně štve, ovšem protože dostal pokyny až z Berlína, aby mu poskytl veškerou podporu, kterou si bude přát, nedal svoje rozladění najevo. Snaživě přikývl a pověděl: „To víte, že moji hoši prošli příslušným školením. Jenže to chce ještě trochu praxe. Jsou mladí, tady z Brna jako my dva, a právě začali kariéru. Možná mimochodem víte, že tu uvažujeme o zřízení nové velké věznice gestapa, kde bychom soustředili výslechy i internaci zadržených.“

Waldmann vážně pokýval hlavou: „To je dobrý nápad. Pokud vyšetřovací orgány budou mít věznici po ruce, velice to zefektivní práci. Co se mně týče, za tu myšlenku vás musím pochválit. Zmíním se o vás, pane rado, v Berlíně.“

„To pro mě bude velká pocta, Herr Sturmbannführer,“ zašveholil rada Huber.

Waldmann se zamyslel, přičemž jej Huber zvědavě pozoroval a čekal, co z něj vyleze. Waldmann se zatvářil jako moudrý otec a pověděl: „Jak jste řekl, oba pocházíme z Brna, takže je známe. Když jste mluvil o té věznici, napadlo mě, že ideální a taky takové symbolické by bylo k těmto účelům využít třeba budovu Kounicových kolejí. Udělat ze studentských kolejí věznici, to by ty pitomé Čechy fackovalo den co den.“

Rada Huber se ušklíbl. „To je výborný nápad, za který vám děkuji a který si určitě zapamatuji. Pokud tedy nebudete mít námitky, abych jej v potřebnou chvíli předložil. Akorát ty studenty musíme z těch kolejí vystrnadit pod nějakou dobrou záminkou. Hned ze začátku nesmíme být příliš tvrdí. Musíme ty šrouby utahovat postupně.“

Waldmann souhlasně přikývl. „To máte pravdu, pane rado. Ale oni vám ti studenti nějakou dobrou záminku určitě poskytnou. Studenti byli, jsou a budou horkokrevní a rychle vzplanou. A pak ten požár rychle a efektivně musíte uhasit. Jednou provždy.“

Nato se Waldmann ještě blahosklonně pousmál a velkoryse pronesl: „A pokud jde o ten můj nápad s Kouničkami, klidně jej použijte. Rád napomohu vyčištění svého rodného města od pochybných živlů. Brno musí být uvědomělé a vlastenecké německé město.“

Rada Huber se znovu ušklíbl: „To vám velice děkuji, Herr Sturmbannführer, za vaše velkomyslné a moudré rady. Můžete se spolehnout na to, že budu hasit studentské požáry s chutí. Když nastanou, moji hoši už budou mít za sebou nějakou praxi a budou mnohem výkonnější. A Brno vyčištěné od pochybných živlů a českého vlivu je mým snem, který se nyní může konečně uskutečnit!“

„Tak, konec řečí a jdeme dodělat toho špinavého Žida,“ zavelel Waldmann.

1 17. 3. 1939 Němci přejmenovali ulici Kobližnou na „Krapfengasse-Kobližná“. K původnímu názvu se vrátila 10. 5. 1945.

7 

Vrátili se zpět k Samuelovi, který přemýšlel, jestli se ještě vrátí domů ke své Nelly.

Waldmann se před něj postavil s rozkročenýma nohama, promnul si dlaně a výsměšně se zeptal: „Tak už sis, Žide, vzpomněl, kde máš klíč od trezoru a jaký tam máš kód?“

Samuel se pokusil ještě jednou o odpor: „Když mi tykáš, sousede, jistě mohu tykat i já tobě.“

Waldmann zařval: „Ty kryso židovská!“

A dal mu další tvrdou facku, tentokrát levicí, až nebohý klenotník opět spadl na zem.

Oba inspektoři jej, otřeseného, posadili na židli a Waldmann facku zopakoval.

Když klenotníka inspektoři opět zdvihli na židli, Waldmann se znovu zeptal: „Tak už sis vzpomněl?“

Samuel vyplivl stranou krev z úst a přikývl. „Klíč je schovaný pod dvojitým dnem horní zásuvky tady v tom psacím stole. A kód je 7846.“

„Vidíš, Žide, jak se ti vylepšila paměť po mé léčebné kúře,“ zašklebil se zle Waldmann a zavelel, „tak jdeme dozadu k tomu trezoru.“

Jeden z inspektorů zkroutil bolestivě Samuelovi ruku za zády a vedl jej před sebou. Druhý z inspektorů vykutal klíč ze zásuvky a pak podle Samuelových pokynů otevřel dvířka trezoru.

Samuel s obavami čekal na Waldmannovu reakci. Jako místní Waldmann dobře věděl, že Samuel byl největší obchodník s diamanty na Moravě a také jejich skvělý brusič. Jenže v trezoru už žádné diamanty nebyly, protože je švagr Gabriel odvezl do Švýcarska.

Bohužel Samuelovo očekávání nebylo zklamáno. Když Waldmann nahlédl do téměř prázdného trezoru, ve kterém byly pouze méně hodnotné šperky a žádné zlato, stříbro, peníze a diamanty, které tam Waldmann očekával především a kvůli kterým vlastně vážil cestu do Brna, zrudl vzteky a zařval na klenotníka, kterému najednou začalo být všechno jedno: „Ty prašivá židovská kryso, kde máš svoje diamanty?“

Samuel si řekl, že už nemá cenu zapírat, protože Gabriel už vše určitě uložil do nějaké banky. Proto se drze, pokud to tedy šlo s jeho obličejem plným podlitin, zahleděl Waldmannovi přímo do očí a pověděl mu: „Protože jsem takovou návštěvu, jako je ta tvoje, čekal a připravil jsem se na ni. Připravil jsem se tak, že mi všechno cennější odvezl švagr Gabriel do Švýcarska.“

„A kam to uložil?“ zeptal se Waldmann.

„To nevím,“ řekl popravdě Samuel. „Právě proto, abyste to ze mě nevymlátili, to nevím. Vlastně ani Gabriel nejspíš nevěděl, když ty věci odvážel, kam ty naše cennosti uloží. Jo, a už jsou to skoro dva týdny, co Gabriel opustil Brno. Takže už určitě bude doma ve Švýcarsku. Už jej nedohoníš.“

Rada Huber se snaživě zeptal: „Mají mu, Herr Sturmbannführer, mí hoši ještě přidat, jestli si náhodou nevzpomene na nějaké podrobnosti?“

Waldmann zavrtěl hlavou a zeptal se Samuela: „Ten tvůj švagr se jmenuje Gabriel Hauser? Hauserová je rodné jméno tvé ženy Nelly?“

Samuel přikývl, protože nevěděl důvod, proč takovou informaci tajit, když ji vlastně Waldmann stejně znal.

Waldmann se zatvářil spokojeně a přikázal oběma inspektorům: „Vezměte všechny cennosti, co tu najdete. I tak toho nebude zase tak málo a Říši to pomůže. Pak to tady zamkněte a tento obchod někomu, kdo si to zaslouží, přidělte. Ten Žid tu už zavazet nebude.“

„A co máme, Herr Sturmbannführer, udělat s ním? Máme jej zavřít?“ zeptal se rada Huber.

Waldmann mávl rukou: „Teď si s ním nešpiňte ruce a vykopněte jej na ulici. Ještě mu přidejte pár facek.“

Pak ještě výhružně dodal: „Nebude to tak dlouho trvat a přijdeme si pro něj, pro jeho rodinu i pro jeho souvěrce. Zatím si s ním víc ruce špinit nebudeme. Ať se chvíli podusí ve vlastním strachu.“

Když už byli posléze venku na ulici, rada Huber se opatrně zeptal Waldmanna: „Mohu mít na vás dotaz, Herr Sturmbannführer?“

„Jen se ptejte,“ vlídně odvětil Waldmann.

„Proč jste víc netlačil na toho Silberštajna kvůli jeho švagrovi?“

„Protože to nepotřebuji. Vím totiž, že nějaký Gabriel Hauser pracuje pro švýcarskou tajnou službu. Švýcaři od nás zakoupili před válkou kódovací stroje, které používá naše armáda. Jejich jednodušší, méně dokonalou verzi jsme prodali někdy před necelými dvěma roky Švýcarům. A jistý Gabriel Hauser pracuje na jejich zdokonalení. V našem oddělení se Švýcarům věnujeme. A díky tomu se znám i s kolegou, který pracuje přímo na této problematice. A od něj znám také Hauserovo jméno v této souvislosti. Podle jeho fotografie, kterou mi ten kolega ukázal, jsem v tom Hauserovi poznal švagra toho Žida. Moje rodina totiž bydlí na stejné ulici tady v Řečkovicích kousek od Silberštajnů. A při svých dovolených jsem tu toho Hausera potkával. On sem jezdil dost často a oni zase k němu do Švýcarska. Takže pro mě nebude žádný problém si tohoto Žida najít.“

„I ve Švýcarsku?“ dovolil si se spikleneckým úsměvem dotaz rada Huber.

Waldmann se zatvářil samolibě a pronesl: „Nějaké švýcarské hranice nás nezastaví při pátrání po Gabrielu Hauserovi. Jen bude třeba chovat se decentně. Zatím se nám hodí uznávat neutralitu Švýcarů.“

8 

Konec jara 1940, Švýcarsko, Gletsch 

Gabriel Hauser vyšel před Blauhaus, dependanci hotelu Glacier du Rhône, tedy „Ledovec rhônský“, aby se nadýchal čerstvého horského vzduchu a trochu si jej okořenil cigaretou po večeři.

Zasněně se rozhlédl po vysokých horách, které jej obklopovaly kolem dokola.

Tahle horská osada skládající se z hotelu, nádraží, pošty, benzinky, anglikánského kostela a pár dalších budov byla skoro 1800 metrů vysoko a přesto, nebo možná právě proto se pod vrcholky hor kolem dokola cítil jako trpaslík.

Vlastně nebýt práce pro švýcarskou tajnou službu, ani by jej nenapadlo jet do tohoto zapadlého horského kouta, křižovatky horských silnic, kouzelně zasněného místa ztraceného daleko od civilizace v kantonu Wallis ve středu jižní části země.

Nedaleko od něj šuměla řeka Rotten, která se o desítky kilometrů dál na výtoku z Ženevského jezera, které napájí, změní na řeku Rhônu. Rotten vytékala nedaleko odtud, ještě výš v horách, z Rhônského ledovce, německy mluvícími nazývaného Rhonegletscher, od čehož se nepochybně jmenovala osada, kde právě spokojeně pokuřoval.

Gabriel si umínil, že až skončí válka a bude se zase moci plně věnovat výuce a výzkumu na Ženevské univerzitě, vezme sem manželku i malou neteř Nelly. Obě teď zůstávaly v jejich ženevském bytě a Gabriel se zde v Gletschi s kolegy věnoval úpravám šifrovacího stroje Enigma. Švýcarská armáda zakoupila před válkou v Německu 265 šifrovacích strojů Enigma-K. Aby Němci nebyli schopní sledovat spojení švýcarských ozbrojených sil, bylo rozhodnuto tyto stroje upravit. A Němci se zase snažili rozkódovat data ze Švýcary upravovaných strojů Enigma.

Aby výzkumníci měli klid na práci, pronajala švýcarská armáda přes léto 1940 Blauhaus v Gletschi, kde výzkumníci mohli pracovat i bydlet a zároveň tak byli stranou pozornosti a lépe se dalo kontrolovat, kdo do Gletsche přijíždí.

Gabriel se zájmem začal pozorovat železničáře, kteří na točně místního nádraží úzkokolejné zubačky, které stálo přímo před Blauhausem, otáčeli parní lokomotivu, aby ji připravili pro večerní vlak dolů do Oberwaldu.