Roni Loren

Ten první

Originální název: The Ones Who Got Away

Vydáno u Sourcebooks, LLC, USA 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2018 by Roni Loren

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Translation © Petra Pechalová, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0688-8 (epub)

ISBN 978-80-279-0689-5 (mobi)

Mým čtenářům – děkuji, že mám díky vám důvod dál psát příběhy.

Kapitola první

Nic tě nezachrání. Olivia Ariasová si přečetla hlášku naškrábanou na cedulce, kterou kdosi nalepil pod potrhle se tvářící vosu namalovanou na zdi tělocvičny, a přejela si rukama nadloktí, aby zaplašila husí kůži. PŘED ŽIHADLEM TĚ NIC NEZACHRÁNÍ! Kolem groteskního maskota viselo nakřivo několik dalších malovaných plakátů nadepsaných čipernou rukou roztleskávaček, jež hlásaly, že se Millbournské vosy chystají rozdrtit Creeksideské tygry. Nějaký chytrák k tomu přikreslil tygra s napuchlým obličejem a přeškrtnuté adrenalinové pero.

Nic tě nezachrání. Nad úrovní uměleckého ztvárnění vosí postavičky by se Liv normálně pousmála. Dokud chodila na střední, ona by svými malůvkami tým rozhodně nepovzbuzovala, přesto by ocenila autorův um a sarkasmus. Dnes nedokázala najít nadšení ani pro jedno. Protože obojí jí přišlo tak trochu mimo. Nový název školy. Podivný, až příliš vysmátý maskot. Ona zase tady. Tohle ale není ta tělocvična, kde se to celé odehrálo.

Během pár měsíců po tragédii původní budovu srovnali se zemí. Prolitá krev překrytá hlínou. Teď stál na jejím místě, na opačné straně školy, památník. Ze strachu, aby se v ní neprobudilo všechno, co tak těžce zamykala kdesi hluboko v sobě, si na cestě sem raději zašla, jen aby se tomu místu vyhnula. Dokonce ani po dvanácti letech se nedokázala podívat na seznam jmen, která měla stát na seznamu absolventů, ale namísto toho byla vyryta do památníku. Lidé, vedle nichž seděla během vyučování. Lidé, se kterými se kamarádila. Lidé, o nichž se domnívala, že je nenávidí, ale jen dokud si neuvědomila, jak hloupé a povrchní je nenávidět někoho na střední. Teď z nich zbyla jen jména na kameni, vzpomínky namalované na zdech její paměti, díry v lidských srdcích.

„Říkala jste, že když do tělocvičny vešel první střelec, tak jste uvnitř nebyla.“

Liv vytrhl ze zamyšlení klidný hlas reportéra. Zamrkala do jasných světel kamer. Zatím mluvili o tragédii obecně, k detailům té noci se ještě nedostali. „Cože?“

Daniel Morrow, filmař, který za celým dokumentem stál, na ni povzbudivě kývl a do čela mu spadla jeho ultramoderní patka. „Nebyla jste v tělocvičně…“

Liv ztěžka polkla, hrdlo měla jako ve svěráku. Možná se přecenila, možná tohle nezvládne. Souhlasila jenom proto, že výtěžek z dokumentu měl putovat k rodinám obětí a také na výzkum, který měl pomoct podobným událostem předcházet. Copak by mohla odmítnout a nepřipadat si, že nemá ani kapku citu? V tuhle chvíli si však přála, aby byla odmítla. Po zátylku se jí směrem vzhůru drápal starý strach, útočil na ni jako tisícovka pavouků a každou chvíli hrozilo, že ji zvuky a vzpomínky té noci zcela přemohou. Zavřela na okamžik oči a soustředila se na svůj dech.

Už nebyla tou vyděšenou holkou. Odmítá jí být.

„Potřebujete pauzu, slečno Ariasová?“ rozlehl se tmavou prázdnou tělocvičnou Danielův hlas.

Zavrtěla hlavou, ačkoli jí světla propalovala kůži. Žádné pauzy. Potřebuje to mít co nejdřív za sebou. Kdyby si udělala přestávku, už by se nevrátila. Otevřela oči, narovnala se a sáhla do svých rezerv, vydala se na to klidné místo uvnitř sebe, kam se pokaždé uchylovala a předstírala, že mluví o čemsi, co se přihodilo někomu jinému, lidem, které neznala, ve škole, o níž nikdy dřív neslyšela. „Ne, nebyla jsem v tělocvičně. Šla jsem se na chodbu nadýchat čerstvého vzduchu.“

To nebyla tak úplně pravda. Odešla ze školního plesu, aby se spolu s Finnem Dorseym vplížila do školníkova kumbálu. Ani ona, ani Finn se však o téhle části příběhu nikdy nezmínili, protože on si na ples přivedl „vhodnější“ doprovod a rozhodně by nechtěl, aby se jeho rodiče nebo kdokoli další dozvěděl, že se zašívá s někým, jako byla Olivia Ariasová. Napřed ho do kumbálu zavlekla, aby se s ním pohádala, aby věděl, jak se cítí, když si místo ní vybral předsedkyni studentské rady. Ale hádka jen rozdmýchala plamen, který mezi nimi tehdy hořel. Mladou, bláhovou, zcela nepatřičnou touhu. Zrovna se blížili ke druhé metě, když zaslechli první výstřel.

„Co se stalo, zatímco jste byla na chodbě?“

Liv si to nechtěla představovat. Vzpomínky ji týraly tak dlouho, až měla pocit, jako by znovu otevírala dveře ďáblu a zvala ho dál. Po tom příšerném roce nalézala útočiště pouze tehdy, když se tomu všemu naprosto vyhýbala, když se odstřihla od všeho a všech, které znala. Kdyby si tu scénu v hlavě znovu přehrála, nemusela by to ustát. Ale nedalo se nic dělat. Ty výjevy jí z paměti vytanuly tak jako tak.

„Když jsem zaslechla výstřely a křik, schovala jsem se ve školníkově kumbálu.“ Ona i Finn si mysleli, že jde o nějaký žertík, ale jen do chvíle, kdy zaslechli Finnovu partnerku Rebbecu, se kterou na ples přišel, jak vykřikla slovo zbraň.

Zbraň.

Krátké, jednoslabičné slovo, které vychýlilo jejich svět z jeho osy a vrhlo jej do zcela jiné dimenze.

„Takže jste střelce vůbec nespatřila?“

Liv se ve snaze zamezit tomu, aby její vnitřní mrazení přerostlo ve viditelný třas, chytila za lokty, odhodlaná nevnímat borovicovou vůni školníkovy dezinfekce, která ji pálila v nose, jako by se znovu ocitla uvnitř kumbálu. Kvůli té vůni si dodnes nedokázala koupit živý vánoční stromek. „Neviděla jsem nikoho, dokud Joseph neotevřel dveře.“

Protože ji tam Finn nechal. Hned jak zaslechl Rebeccu ječet, se na Liv vykašlal. Něco jí řekl, ale nevybavovala si co. Pamatovala si jen to, jak odchází. A v tom spěchu, aby zachránil svou skutečnou partnerku, nechtěně upozornil Josepha na to, kde Liv je.

„Namířil na mě zbraň a řval na mě, abych vstala.“ Při posledním slově se jí zadrhl hlas, zasekl se u té pronikavé vzpomínky a znovu v ní probudil ten všeobjímající strach, že zažívá poslední minuty svého života. Záchvaty paniky, které ji od té noci sužovaly, se naučila z velké části zvládat, ovšem tento okamžik byl vždycky vzpomínkou, jež ji děsila nejvíc – hlaveň pistole namířená na ni a vyděšený, ale přesto odhodlaný pohled jejího bývalého partnera z laborek, který se do ní zarýval jako chladná ocel.

„Takže Joseph nestiskl spoušť?“

Liv se zahleděla na svoje ruce, kde bez ustání otáčela matčiným snubním prstenem. „Ne. Poznal mě. Já… nebyla jsem na jeho seznamu.“

„Co tím myslíte?“

Nebylo možné, aby Daniel nevěděl, co má na mysli. Média se do manifestu vrahů pustila jako mravenci do medu. Joseph s Trevorem si vybrali školní ples z velice konkrétního důvodu. Ne aby oddělali školní oblíbence nebo ty, kteří jim ukřivdili. Chtěli odstranit ty šťastné. Pokud dokáže bejt člověk šťastnej v tomhle zkurveným světě, pak je úplně slepej a příliš tupej na to, aby žil. Tak znělo heslo jejich mise.

Liv jako šťastnou nikdo nevnímal, takže byla ušetřena. Ale rozhodně neměla v úmyslu o tom mluvit a sama se vystavit otázce, proč šťastná nebyla. Už tehdy, když se to stalo, se o tom v tisku spekulovalo ažaž. Co bylo se všemi těmi klikaři, co přežili, vlastně špatně? Patřili mezi školní hajzlíky? Mezi depkaře? Mezi ty narušené? Mezi přátele vrahů? „Dělali jsme s Josephem v chemii na jednom projektu. Nijak jsme se nekamarádili, ale chovala jsem se k němu hezky.“

A on k ní taky. Ale zároveň v něm spatřila něco, co ji později pronásledovalo. Když se strachovala, že jejich projekt nebude dost dobrý, ujišťoval ji, že zbytek třídy je plný pitomců, vypatlaných sportovců a sráčů, takže ve srovnání s nimi budou vypadat jako géniové. Ušklíbl se a dodal: Jakože fakt, někdo by je měl zbavit jejich utrpení. Ušetřil by nás trápení a my se jima nemuseli zabejvat.

Tehdy se cítila ve vodách sarkasmu jako doma a spoustu svých spolužáků neměla nijak v lásce, takže jeho komentář považovala za něco podobného a souhlasila s ním. Teď jí bylo při vzpomínce na ten rozhovor zle. Ujistila vraha, že má pravdu. Přilila ještě více oleje do ohně.

„Cosi zaklel, řekl, abych se ani nehnula, a zaklínil z venku pod kliku židli.“ Promnula si rty. „Pak jsem slyšela další výstřely.“

„To nejspíš s Trevorem vystřelili na…“ Daniel si zkontroloval poznámky, „… Finna Dorseyho a Rebeccu Lindtovou.“

Liv se natáhla pro sklenici s vodou a pomalu usrkla. Snažila se nevnímat zvuky té noci, které se jí ozývaly v hlavě. Ty pravidelné, neúprosné výstřely z pistole. Volání o pomoc. Píseň od Mariah Carey stále hrající v tělocvičně. Její zrychlený dech, zatímco se choulila v kumbálu a… nedělala nic. Sevřená děsem. Pět hodin. Teprve až když bylo po všem, někoho ze zvláštních jednotek při pohledu na židli zapřenou o dveře napadlo, že uvnitř někdo bude. „Ano. Nic z toho jsem neviděla, ale vím, že Finna postřelili, když se snažil ochránit Rebeccu. Na tuhle část se musíte zeptat jí.“

„Už jsem se jí ptal. A chystám se na to zeptat i Finna.“ Liv zvedla prudce hlavu. Jeho slova ji vytrhla ze vzpomínek, podobně jako vývrtka vytáhne špunt z hrdla lahve. „Cože?“

„Hned po vás povedu rozhovor s panem Dorseym.“ Zůstala na Daniela hledět a netušila, jestli mu rozuměla správně. „Finn je tady?“

Taktak se stihla zarazit a nezeptat se: On existuje? Několik těch hrozných měsíců po střílení se z něj stal duch. Za jeho hrdinství se mu dostalo ohromného mediálního ohlasu a novináři donekonečna omílali jeho příběh. Sportovní hvězda a syn místního podnikatele, který za svou dívku nasadil krk. Než ale uběhl rok, jeho rodina pronajala dům, kde bydlela, a odstěhovala se z města pryč. Utekla ze záře reflektorů stejně jako všichni ostatní. O takovou slávu nikdo nestál.

Od té doby o něm Liv neslyšela, a navíc neposkytoval žádné rozhovory. Usoudila, že se nejspíš přestěhoval na nějaký odlehlý tropický ostrov a změnil si jméno. I ona by tehdy z města utekla, kdyby na to jenom měla potřebné finance.

„Ano,“ přitakal Daniel a kývl hlavou směrem k místu za jejím levým ramenem. „Dorazil před pár minutami. Odmítl vystoupit na kameru, ale s rozhovorem souhlasil.“

Po jeho slovech nemohla jinak než se otočit a zadívat se na cíl dokumentaristova pohledu. Ve stínech ztemnělé tělocvičny se o zeď opíral tmavovlasý muž v černém triku a džínách. Vzhlédl od telefonu v ruce, jako by zaslechl své jméno, a zadíval se jejich směrem. Byl příliš daleko, aby rozpoznala jeho výraz nebo detaily tváře, přesto v hloubi duše pocítila jakýsi náznak poznání. „Aha.“

„Počkejte, možná bychom ho měli pozvat, aby se k vám na tuhle část přidal, když jste byli oba ve stejný čas tak blízko u sebe. Takhle získáme přesnější časovou osu.“

„Cože? Ne, to ne, to není…“

„Jime, můžeš vypnout kameru? Myslím, že tohle bude důležité. Pane Dorsey,“ zavolal Daniel, „nevadilo by vám, kdybych vám položil několik otázek už teď? Kamera je vypnutá.“

Kameraman začal všechno postupně vypínat a Finn se odlepil od zdi.

Liv poskočilo srdce až do krku a pokusilo se utéct. Po všem, co se stalo, se tenkrát Finnovi vyhýbala, nejen protože ji ranil, ale i proto, že pohled na jeho tvář, byť jen v televizi, v ní vyvolával nechtěné vzpomínky. Ale už nebyla jako dřív. Po tolika letech by jí nemělo vadit, když Finna spatří. Přesto pocítila ostré nutkání uprchnout zadním východem. Zvedla se ze skládací židle, na které seděla. „Přijde mi, že jsem vám řekla všechno, čím jsem mohla přispět. V tělocvičně jsem nebyla, takže vám můžu vyprávět leda o tom, jak jsem se krčila v kumbálu, což není zrovna zajímavé…“

Jakmile však Finn přišel blíž a ocitl se v záři prvních reflektorů, slova se jí zadrhla v hrdle a hlas se okamžitě vytratil. Muž, který k nim přicházel, se ani trochu nepodobal klukovi, jehož znala. Mohutné svaly z fotbalu se přeměnily v pevnější, štíhlejší verzi. Hladkou tvář měl pokrytou strništěm a pohled jeho hlubokých zelených očí v sobě nenesl ani stopy po chlapecké nevinnosti. Ukrývaly se v nich tisíce věcí a stejně tak se tisíce věcí probudily v Liv.

Z Finna Dorseyho je teď muž. A taky někdo úplně cizí. Jediné, co poznávala, bylo ono rázné, nepopiratelné uvědomění, jež ji nakoplo pokaždé, když byl poblíž. Časem jen nabralo na síle. Bezmyšlenkovitě zalétla pohledem k jeho rukám. Velkým, schopným rukám, jimiž ji kdysi objímal. Dřív nosíval na jedné z nich mistrovský prsten z fotbalového šampionátu, který vyhrál ve třeťáku. Když ji líbal, tlačil ji jeho studený kov do zátylku. Teď žádný prsten neměl. Ve snaze zaplašit tu dávnou, automatickou reakci, jakou v ní probouzel, se zhluboka nadechla a uhladila si na bocích svou nyní již pomačkanou pouzdrovou sukni.

Daniel mu podal ruku. „Jsem moc rád, že jste si udělal čas, pane Dorsey.“

Finn nabízenou ruku přijal a krátce přikývl. „Samozřejmě.“

Pak sklouzl pohledem k Liv. Na okamžik nakrčil čelo, ale hned vzápětí poznala, že si přece jen uvědomil, kdo před ním stojí. Něco se mu mihlo v obličeji, velice zřetelný výraz. Jako by ho snad něčím zraňovala. Jako by byla nemilou vzpomínkou.

A tou taky byla. V tuto chvíli jeden pro druhého už nic jiného nepředstavovali.

„Liv.“

„Ahoj, Finne,“ podařilo se jí vysoukat ze staženého hrdla.

Přistoupil blíž a přejel jí pohledem po tváři, jako by něco hledal. Nebo si možná jen v duchu všímal veškerých změn, kterými se na ní čas podepsal. Nezbyla ani památka po silné kajalové lince, piercingu v nose a fialových pramenech ve vlasech. Po vysoké se vrátila ke své přirozené černé barvě, a ačkoli se domnívala, že má stále určitý svérázný styl, pro dnešní rozhovor si vybrala jednoduchý šedý kostým. Něco, nad čím by si dospívající Liv znuděně odfrkla.

„Rád tě vidím,“ prohodil Finn hlubším a drsnějším hlasem, než jaký si pamatovala. „Vypadáš…“

„Nejspíš jako bych měla za sebou dvouhodinový rozhovor.“ Strojeně se na něj usmála. „Nebudu překážet a nechám vás, abyste si mohli s Danielem popovídat. Nepochybně se s ním budeš moct podělit o mnohem detailnější informace než já. Já jsem jenom ta holka z kumbálu.“

Finn se zamračil. „Liv…“

„Doufal jsem, že bych si mohl promluvit s vámi oběma,“ přerušil ho Daniel. „Mohlo by nám to poskytnout nový náhled na věc.“

To už ale Liv tlouklo srdce jako splašené. Jedna její část chtěla začít na Finna ječet, dostat z něj důvod proč, vychrlit všechny ty otázky, které nikdy nepoložila, všechny pocity, které uzamkla v temném trezoru s nápisem čtvrťák. Jiná její část ale věděla, že žádná správná odpověď neexistuje. Nakonec zůstali naživu všichni tři. Možná že kdyby z toho kumbálu neodešel, tak by to Rebecca nepřežila. A Liv by ji měla na svědomí.

Otočila se k Danielovi a nasadila omluvný výraz. „Je mi líto, ale úplně mě to odrovnalo, nejradši bych to tady zabalila. Vážně už nemám co víc dodat.“

„Co kdybychom si dali přestávku a pak…“

„Říká, že je unavená,“ skočil mu do řeči Finn strohým autoritativním hlasem.

„Jen pár dalších otázek. Diváci by…“

Finn pozvedl dlaň. „Podívejte se. Vím, že tohle děláte pro dobrou věc, ale nesmíte zapomínat, co to s námi se všemi dělá. Vnější svět to celé vnímá jako nějakou tragédii. Jako něco, co proberou u večeře, nad čím zavrtí hlavami, nebo co v nich vzbudí politické vášně. Jenže pokud jde o nás, byl to náš život, naše škola, naši přátelé. Požádal jste nás, abychom se sem vrátili a znovu o všech těch věcech mluvili… to vyžaduje mnohem víc, než si kdokoli z vás dovede představit. Otevírá to rány, které se snažíme nechat zahojené. Takže ji nechte jít. Nikomu nedluží víc, než si sama přeje sdílet.“ Finnův pohled se setkal s jejím. „Nedluží nikomu vůbec nic.“

Liv se sevřela hruď a Daniel se k ní otočil s kajícným výrazem v očích. „Omlouvám se. Máte pravdu. Pokud potřebujete jít, slečno Ariasová, klidně jděte. Moc si vážím času, který jste mi věnovala.“

Podal jí ruku a ona ji přijala. „V pořádku. Hodně pomáhá, když člověk ví, že jde výtěžek pozůstalým. Je mi jasné, že jim tím hodně pomůžete. Jen už nemám co dodat.“

Pustila Danielovu ruku, otočila se k Finnovi a vděčně na něj kývla. „Hned zmizím, abyste se do toho mohli pustit. Ráda jsem tě viděla, Finne.“

Finnova soustředěná pozornost upoutala tu její a na okamžik rozdmýchala staré vzpomínky, které měly jen pramálo společného se střelci a násilím nebo tím, jak to celé skončilo. Místo toho se její mysl zaplnila obrazy ukradených minut, divokých polibků mezi knihovními regály a jeho hlasitého vřelého smíchu, když mu vyprávěla své divné vtipy. Než ji Finn té noci opustil, představoval pro ni každý den toho pololetí záchranu, díky němu se měla na co těšit a proč se usmívat, když to doma bylo tak strašné. Díky němu mohla doufat.

Ale už před střelbou si měla uvědomit, že jejich vztah nemá žádnou budoucnost. Varovné signály se objevovaly celou dobu, jenomže jím byla příliš oslněná, aby si jich vůbec všimla.

„Už je to tak dávno,“ pronesl tiše. „Co takhle zajít si na skleničku a povyprávět si, co je nového? Zůstáváš ještě ve městě?“

Zůstávala. Ale necítila se na takový rozhovor připravená. Necítila se připravená na něj. Všechny ty roky poté, co se vypařil, na něj měla stovky otázek, teď se však nedokázala přimět položit mu byť jen jedinou. Kvůli tomuhle dokumentu, dvanáctiletému výročí i jejich setkání si připadala křehká, jakoby obnažená. A vůbec, copak záleželo na tom, co by jí odpověděl? Minulost se nedala změnit.

Měla chuť mu zalhat a říct, že večer odjíždí, ale měla pokoj v Bear Creek Inn, v jediném slušném hotelu v jejich texaském městečku, což znamenalo, že přesně tam bude ubytovaný i on. Kdyby lhala, později by na něj natrefila, protože přesně takhle vesmír funguje. „Večer jsem domluvená na jídlo s holkama. Nejspíš nebudu mít čas.“ Chvíli ji pozoroval pátravým pohledem, načež přikývl.

„Bydlím v hotelu na pokoji tři sta čtyřicet osm. Kdybys změnila názor, zavolej mi na pokoj a můžeme se sejít v baru.“

Přiměla se ke zdvořilému úsměvu. „Platí.“

„Bezva.“ Ale už jen z pohledu na jeho výraz bylo poznat, že jí nevěří.

Celé to byla jen formalita a jeho pozvání na skleničku možná bylo přesně totéž. Na tom, co se mezi nimi přihodilo před školním plesem, už nezáleželo, teď jeden pro druhého představovali jen špatné vzpomínky a ještě horší rozhodnutí.

Rozloučila se s oběma muži, obrátila se ke dveřím a silou vůle se přinutila neohlédnout zpátky. Tohle místo, tenhle příběh, to vše patřilo minulosti. Finn Dorsey patřil minulosti. Nepotřebovala, aby jí cokoli nebo kdokoli tenhle kus jejího života, jak křehká tehdy byla, připomínal. Až příliš těžce dřela na tom, aby to celé uzamkla v neprodyšné schránce a mohla se posunout dál. Nemohla si dovolit tady otálet.

Přidala na tempu. Podpatky jí klapaly o podlahu tělocvičny v rychlém sledu.

Ale místo aby slyšela své kroky, hlavou se jí rozeznívaly výstřely z pistole. Klap, klap, klap. Prásk, prásk, prásk. Cítila, jak jí na nervová zakončení brnká úzkost, a snažila se prodýchat svíravou vůni borovice, která na ni útočila. Ne. V uších se jí rozezněly výkřiky.

Šla tak rychle, až téměř běžela. Možná na ni Finn dokonce zavolal.

Ale nebyla si tím jistá a nemohla se otočit.

Čím rychleji z tohohle místa a od vzpomínek uteče, tím líp.

Už nebyla jako dřív. Už se nikdy nevrátí.

Kapitola druhá

Finn potřeboval pořádného panáka, teplou postel a pořádnou dovolenou. To první s vděkem přijal od servírky v hotelové restauraci, od které si, ještě než stihla zase odejít, objednal raději rovnou druhé kolo.

„Nechcete si k tomu dát i něco k jídlu, drahoušku? Máme skvělý kuřecí řízek s domácí smetanovou omáčkou a šťouchaným bramborem. To vám zaručeně vylepší večer.“

Finn potlačil úšklebek. Tenhle večer vylepší jedině tak to, když totálně namol odpadne do postele. Ale Janice tady pracovala už od dob, kdy byl malý kluk, a tvářila se až příliš přičinlivě, než aby jí odsekl nějakým posměšným komentářem. Proto se odsud odstěhoval. Celé město chtělo pro ty, co přežili střílení na místní střední škole, pořád něco dělat. Ale nebylo nic, co by mohli udělat.

Dokonce i on se přistihl, jak se snaží něco udělat, když dneska potkal Olivii Ariasovou. Krásnou, výstřední Liv, teď už dospělou. Pohled na ni ho zasáhl jako stovka ran palicí. Mrštil jím zpátky do časů, kdy se každý den ze všeho nejvíc těšil na to, až se s Liv někam zašije, aby si mohli vzájemně ukrást pár polibků a vyměnit si několik slovních šťouchanců. Zadrhl se mu dech a hruď se mu sevřela sladkobolem, který nezažil, kam až mu paměť sahala.

Chtěl ji vyhledat. Chtěl to mezi nimi napravit. Omluvit se. Udělat něco, čím by zaplašil ten uštvaný výraz v jejím pohledu. Udělat něco, čím by dokázal, jak pekelně je mu líto, že ji tak nebetyčně zklamal. Ale viděl jí to ve tváři. Už se s tím nedalo nic dělat. Minulost byla vytesaná do kamene. Sám to věděl nejlíp. Na zbytek života jim zanechala hluboké jizvy a Liv díky němu utržila jednu obzvláště krutou.

A tahle milá ženská se to teď snaží napravit smaženým řízkem. Sice se mu podařilo znovu nalézt hlas, ale slova, jež mu vyšla z hrdla, drhla jako štěrk. „To zní skvěle.“

V úsměvu se celá rozzářila. „To se vsaďte. Hned vám to nechám udělat a mezitím vám donesu toho dalšího panáka.“

Finn obemkl dlaněmi skleničku bourbonu, zahleděl se do jejího obsahu a sledoval, jak se kolem kostek ledu míhá nazlátlé světlo. Měl jet rovnou k jezeru. Filmaři je všechny požádali, aby zůstali ve městě ještě jeden den pro případ, že by potřebovali více informací nebo další záběry, ale Finn si tady připadal nemístně a dočista na ráně. Nebyl už tím klukem, který se odstěhoval z Long Acre. A po letech práce v utajení si ani nebyl jistý, jestli ví, kým se to vlastně stal. Před dvěma týdny někoho zabil a sám při tom málem zemřel. Dnes měl vystupovat jako místní hrdina, který kryl svou partnerku. Ta změna byla tak obrovská, až mu z toho zatrnulo v šíji.

Dokonce i jeho vlastní jméno mu připadalo jako špatně padnoucí triko. Zjistil, že na něj přestává slyšet. Téměř dva roky nevystupoval jako Finn Dorsey, někdejší středoškolský fotbalový útočník a svědek střílení ve škole, ale jako Axel Graham, zaměstnanec Dragonfly Industries, společnosti, která oficiálně vlastnila striptýzové kluby, jenomže zatímco slečinky tancovaly, vzadu se ve velkém obchodovalo s drogami a zbraněmi.

Dělal, co po něm FBI požadovala, ačkoli v konečném důsledku nenašel, co hledal on sám. V tomto ohledu šlo jen o další falešnou stopu. O jednu z mnoha, po nichž se za ty roky vydal. Ale zato odhalil a postavil před spravedlnost vysoce postavené zločince. Mise splněna, ačkoli si nebyl jistý, za jakou cenu. Celé dva roky předstírat, že je padouch, být svědkem všech těch zvráceností, a navíc se jich i účastnit, to všechno do něj prosáklo jako zahnívající voda. Nebyl si jistý, kdy nebo jestli vůbec ještě nastane den, kdy si bude připadat čistý. Dokonce i šéf si o něj dělal starosti. Ale léto strávené o samotě u jezera snad bude dobrý začátek – pokud se tam vůbec dostane. Stačí, když přežije ještě poslední noc v Long Acre.

Zvedl sklenici a vypil ji do dna. Hrdlo mu zrovna pohladil alkoholový žár, právě když dovnitř vešla Liv Ariasová. Ztuhl a bourbon mu zaskočil v krku.

Nepodívala se jeho směrem. Neměla důvod. K pití si v restauraci vybral ten nejtmavší roh a ona se navíc s někým bavila. To on nedokázal odtrhnout oči z ní. Vešla dovnitř se třemi dalšími ženami zhruba podobného věku a on matně zaznamenal, že ta zrzka mezi nimi je Rebecca Lindtová. Zbylé dvě byly nejspíš jeho další spolužačky. Filmaři mu řekli, že se jim podařilo na rozhovor sehnat osmnáct bývalých studentů a matku jednoho ze střelců. Ale Finna ani nenapadlo, že by na někoho z nich natrefil. Příliš se soustředil na to, aby ti chlápci pochopili, že se nemůže objevit před kamerou.

Potřeboval odsud zmizet. Poslední, po čem toužil, bylo nezáživné tlachání. Ale nedokázal se ani hnout. Liv se na jednu z žen usmívala, stačilo, aby jen lehce nadzvedla koutky rudých rtů, a celý obličej se jí rozzářil. Ten úsměv si pamatoval. Dřív ho u ní dokázal vyčarovat i on.

Převlékla se z kostýmu do upnutých černých kalhot a jednoduché bílé košile, která zvýrazňovala její bronzovou pokožku. Vlnité vlasy měla stažené do copu a jemu se okamžitě zasekl pohled na drobném tetování na její šíji. Ten drobný detail v něm vyvolal horko, které nemělo nic společného s vypitým alkoholem. Přesně takovou si Liv pamatoval. Holku se vzpurnou náturou, holku, která si barvila vlasy do bláznivých odstínů a pohybovala se na hraně školních pravidel, holku, která se mu svěřovala se svými tajemstvími. Holku, která mu trpěla, že ona sama byla jeho tajemstvím.

Bože, byl fakt ubožák. Nechodil s Liv veřejně, protože by z toho jeho rodinu klepla pepka. Její otec jim sekal trávník a její rodina žila v části města, kudy mu rodiče zakázali projíždět po setmění. A kromě toho byla Liv umělecky založená, divná a mluvila jako dlaždič. Netušila by, jakou vidličku na matčiných večírcích použít. A bylo by jí to fuk. Takže jejich vztah udržoval v tajnosti a ona mu to tolerovala.

Měla ho nakopat do koulí a říct mu, ať se jde vycpat. Vzhledem k tomu, jak rychle dneska odbyla jeho nabídku na setkání, měl tušení, že dospělá Liv by věděla, jak se zachovat. Nevypadala jako žena, která po sobě nechává šlapat. Díky tomu s ní ovšem chtěl mluvit o to víc, zjistit, kým se stala. Ale její čas si nezasloužil. Dala mu to celkem jasně najevo a on jí to nevyčítal. O tohle právo přišel v tolika ohledech, že je ani nedokázal vypočítat.

Janice se u něj zastavila s dalším panákem a zároveň s ním před něj položila talíř s flákotou smaženého masa velkou jako jeho hlava. Přes okraj talíře ukápla na borovicovou desku stolu bílá omáčka. „Chilli omáčka a kečup jsou u sáčků s cukrem, kdybyste potřeboval. Budete si přát ještě něco?“

„Prášek na cholesterol?“

Zasmála se a poplácala ho po rameni. „Takový statný mladík jako vy? Myslím, že si s tím hravě poradíte. Brzo vás přijdu zkontrolovat.“

Finn se bez nadšení pustil do jídla a přitom sledoval Liv s jejími kámoškami. Mířily k velkému kulatému boxu v rohu a barman jim přinesl dva obří džbány margarity. Finn zjevně nebyl jediný, kdo byl připravený se po dni plném otázek a děsuplných vzpomínek opít do němoty. Liv stále s úsměvem naslouchala jedné z žen, ale byla první, kdo se natáhl po džbánu, aby si naplnila sklenici až po okraj. Když ji zvedla ke rtům, vypila na jeden zátah rovnou polovinu, čímž mu dala jasně najevo, že její bezstarostný úsměv je pouhá maska.

V tiché sounáležitosti pozvedl sklenici. Tak tedy na utopení temnoty, Liv. Doufejme, že nás nechá ještě jednu noc na pokoji.

Zvuky restaurace a jejích bývalých spolužaček se začínaly zvolna rozpíjet, všechno bylo jaksi rozmazané, už ne tak ostré. Liv odložila sklenici na stůl. Věděla, že třemi margaritami přesáhla svůj limit. Teď už tolik nepila. Na vysoké by zvládla dvakrát tolik a pořád by se držela na nohou – teda aspoň než by se svalila do postele nějakého náhodného kluka. To už ale nebyla ona. A rozhodně nehodlala připustit, aby tahle hrbolatá cesta napříč vzpomínkami vzkřísila tu holku řítící se do záhuby. Ale večeře s těmihle ženami trochu toho alkoholového posilnění potřebovala, takže si pár skleniček dovolila.

„Potřebuješ dolít, Liv?“ zeptala se Kincaid za hudebního doprovodu náramků cinkajících o džbán, když si sama naplnila sklenici. Nějakým záhadným způsobem vypadala skvěle i po celém dni plném rozhovorů a ani jeden pramen zlatých vlasů jí netrčel, kde neměl – pravá nefalšovaná texaská královna krásy. „Můžeme si připít a pak otevřít tu zavařovačku.“

Liv zvedla dlaň. „Ne, já dneska končím. Kdybych ještě něco vypila, nebyla bych schopná přečíst, co v té zavařovačce je. A navíc jsem na kocovinu už moc stará.“

„To já zase ne,“ odvětila Taryn, načež pozvedla sklenici a zahoupala jejím dnem. Na hnědou pokožku i na brýle s tmavými obroučkami se jí od kostek ledu odrazily mihotavé disko odlesky. „Pokud si nějaká noc zaslouží zakončit kocovinou, pak je to tahle. Mám chuť předstírat, že s kámoškama, které jsem neviděla roky, jsem tady proto, že se mi po vás stýskalo, a teď si chceme užít tenhle náš báječný rituál s časovou schránkou, a ne proto, že jsme musely do trýznivých podrobností převyprávět průběh nejhorší noci našeho života, jasný?“

„Tak na to se napiju,“ odvětila Rebecca sedící naproti Liv a zhluboka si lokla margarity, přičemž se jí jakýmsi zvláštním způsobem stále dařilo působit škrobeně.

„Ale stejně si nejsem jistá, jestli bychom to měly otvírat. Co takhle se opít a zapomenout na to? Ty zprávy uvnitř stejně nemají žádný význam. Už nejsme ty mladé holky.“

Všechny čtyři ženy se zahleděly na špinavou zavařovačku, kterou postavily doprostřed stolu, jako by měla každou chvíli vybuchnout. Taryn ji před pár hodinami vydolovala zpod citronovníku na zahradě své matky, kam ji jejich čtveřice v létě po maturitě zakopala. Žádná z nich po ní prozatím nesáhla.

Kincaid zaťukala jasně růžovým nehtem o omšelou dřevěnou desku stolu. „Měly jsme dohodu, dámy. Tohle jsme měly otevřít už před dvěma lety. Konečně jsme se všechny sešly. Teď není ta správná doba z toho zbaběle vycouvat.“

„Taky jsme si slíbily, že zůstaneme v kontaktu,“ utrousila Rebecca mezi dvěma doušky neskrývaně jízlivým tónem. „A jak to dopadlo.“

Taryn se zamračila a stočila pohled svých hnědých očí stranou. „Ale no tak, to přece není pravda… Jsme všechny na facebooku. Jenom jsme toho měly moc.“

Rebecca pozvedla obočí, jako by byla stále v debatním týmu a její protivník zrovna vznesl pěkně pitomý argument. „Celých deset let? Jo, jasně.“

Taryn otevřela pusu, aby jí odpověděla, ale Liv ji zarazila. Nemělo smysl se hádat nebo předstírat, že se věci mají jinak, než to ve skutečnosti bylo. „To není tím, že bychom toho měly moc. Všechny to víme.“

„Vážně?“ podivila se Kincaid, ve tváři výraz upřímného zájmu.

Liv setřela z okraje skleničky sůl a mnula ji mezi prsty tak dlouho, dokud se nerozpustila. Nechtěla být tou, kdo to vysloví nahlas, přesto věděla, že někdo to říct musí. „Je to proto, že chceme zapomenout. Tvrdíme, že chceme zůstat v kontaktu, ale vzpomínky bolí. A čím jiným jsme jedna pro druhou než připomínkou všeho zlého? Dřív jsme nikdy kámošky nebyly, to až potom.“

Kolem stolu se rozhostilo mlčení, všechny se cítily stejně nepříjemně, jako se Liv cítila už od chvíle, kdy si k nim přisedla. Společně žádné hezké vzpomínky neměly, protože před střílením nebyly kamarádky. Jen Kincaid Breslinová se s každou z nich tak trochu kamarádila, protože patřila mezi ty, kteří si povídají s každým. Dokázala rozmluvit i pařez, každý ji měl rád. Ale bylo to takové to kamarádství, kdy se jen zdravíte na chodbě. Vedla taneční tým – byla krásná a oblíbená, ovšem na její zářivou úroveň dosáhl jen málokdo.

Taryn Landryová byla premiantka a sportovkyně, provozovala tři různé disciplíny a až na pár dalších sportovců a mladší sestru, která byla jednou z obětí, neměla na kamarády čas. A Rebecca Lindtová, předsedkyně studentské rady a Finnova partnerka na školním plese, patřila přesně mezi ty slušňačky, nad nimiž Liv ohrnovala nos. Byla její úhlavní nepřítel. Za normálních okolností by se z nich čtyř kamarádky nikdy nestaly.

Po onom večeru ale skončily všechny čtyři v jedné podpůrné skupině. Přes noc se staly členkami stejného klubu – klubu, k němuž se nikdy nikdo nechce připojit dobrovolně. Po tom, čím si prošly, pozbyly veškeré jejich rozdíly a sociální zařazení platnosti a zbylo jen vzájemné pouto a vědomí, že nikdo mimo jejich skupinu jim nikdy neporozumí tak, jako ony mezi sebou. Slíbily si, že zůstanou v kontaktu. A taky uzavřely dohodu, že budou žít naplno, aby uctily ty, kteří nedostali šanci. Pak své sliby nastrkaly do té praštěné časové schránky a právě v těch slibech stálo, jak přesně chtějí svého slibu dosáhnout.

Liv si nepamatovala, co na ten poskládaný list papíru ve sklenici napsala, a vlastně jí to bylo jedno. Ať už tam napsala cokoli, byly to jen hloupé puberťácké představy, jaké to asi bude být jednou dospělá. Nic zajímavého. Ale ačkoli ji to ani trochu nelákalo, přesto nedokázala odmítnout pozvání, aby se všechny sešly a schránku otevřely. Sice už tyhle ženy ani trochu neznala, ale pořád jí právě ony tenkrát pomohly přežít nejhorší rok jejího života a Liv nechtěla porušit slib, který jim dala.

„Myslím, že bychom to měly prostě otevřít,“ pronesla Liv nakonec. „Ať to máme z krku a můžeme si užít zbytek večera.“

„Amen, sestro. Jsem pro, akorát mi to kazí náladu.“ Kincaid se natáhla po zavařovačce. „Otevřem to a každá můžeme přečíst nahlas dopis některé jiné.“

„Počkat, cože?“ Rebecca vytřeštila modré oči a jako by jí na protest vystoupily její světlé dětské pihy. „V žádném případě. To je soukromé. Je to…“

„Když budeme číst každá ten svůj, tak nepřečteme všechno. Jde o upřímnost.“ Kincaid sebrala ubrousek a obalila jím zrezivělé kovové víčko. „Mimo tuhle skupinu nebude o těch dopisech nikdo s nikým mluvit. A když budeme chtít, můžeme je potom spálit a minulost nadobro uzavřít.“

Ze skřípění zrezivělého víčka o hrdlo sklenice naskočila Liv husí kůže a zvlhly jí dlaně. Myslí jí probleskly obrazy té noci, kdy tuhle sklenici zakopaly, a ona se chtě nechtě ponořila do minulosti. Byla vlhká noc a ve vzduchu visela těžká vůně citrónů a čerstvě posekané trávy. Ani jedna z nich nebrečela. Tou dobou už jim slzy dávno došly. Klekly si do hlíny a společně, jako by šlo o nějaký náboženský rituál, uložily zavařovačku do země. Čtyři ztracené holky vysílající žádost do vesmíru, prosící o lepší budoucnost. Zasely semínka snů a doufaly, že vyklíčí.

A teď se ukáže, jestli se tak opravdu stalo.

Liv bojovala s náhlým nutkáním natáhnout se dopředu, sklenici sebrat, hodit ji do potoka za hotelem a nechat tak všechno pohřbené. Ruce položené na stole sevřela v pěst. Ale když Kincaid odložila víčko a papíry vylovila, žádná z nich ji nezastavila.

Kincaid se bez zbytečných průtahů podívala na jména na dopisech a každé z nich jeden podala. Liv dostala Rebečin. Kincaid si nechala ten od Liv.

Papír přišel Liv na omak křehký a modré linky kroužkového bloku téměř vybledlé. Ale když dopis rozložila, písmo bylo stále dobře čitelné. Půl stránky popsané úhledným psacím písmem zelené barvy.

„Co kdybys začala, Liv?“ vybídla ji Kincaid. „A zbavila Rebeccu jejího utrpení?“

Rebecca sebou při jejím návrhu lehce trhla a Liv zaváhala. „Hele, jestli nechceš, abych to četla, stačí říct. Vážně. Je to jen na tobě.“

Neměly se s Rebeccou zrovna v lásce, ale Liv ji rozhodně nehodlala mučit. Byla to její tajemství a bylo na ní, jestli je chce sdílet, nebo raději držet v tajnosti.

Rebecca Liv chvíli pozorovala a přitom se jí ve tváři vystřídalo několik různých pocitů. Rebecca byla právnička a Liv si představovala, že jí v hlavě právě probíhá jakási soudní pře, ale nakonec Bec přece jen sevřela rty a přikývla. „Ne, jen do toho. Bude to trapas, ale já už se postarám, abyste toho dneska vypily tolik, že si to ráno nebudete pamatovat.“

Liv se ušklíbla. „To se může stát tak jako tak. Ale dobrá, jdu na to.“ Uhladila papír na stole a pustila se do čtení. „Dnes, prvního srpna, já, Rebecca Lindtová, slibuji absolventskému ročníku 2005, že nezmařím svou druhou šanci, která mi byla dána, a že všechny, o něž jsme přišli, uctím tím, že budu žít naplno. Profesní cíle: získám právnický titul a odpromuju jako nejlepší z ročníku. Několik let budu vykonávat právnickou praxi a pak budu kandidovat do politiky a budu bojovat za lepší zákony týkající se kontroly zbraní a za lepší péči o duševní zdraví pro dospívající. Změním svět k lepšímu. Osobní cíle: až do svatby zůstanu pannou. Vezmu si Finna Dorseyho a svatbu budeme mít v Paříži. Budeme mít dvě děti, ideálně jednoho kluka a jednu holku, a psa, který se bude jmenovat po dědovi Bartoloměj. Budu dobrou kamarádkou, manželkou a matkou. Budu šťastná.“

„Kristepane.“ Rebecca, najednou rudá až za ušima, schovala tvář do dlaní a zasténala. „To je ještě horší, než jsem si myslela. Jak já tě nenávidím, mladá Rebecco.“

Taryn si zakryla rukou ústa, přesto se jí však nepodařilo zabránit tomu, aby nevyprskla smíchy.

Rebecca se po ní otočila a vyslala k ní nenávistný pohled.

Taryn se ušklíbla a pozvedla dlaň. „Promiň, ale ten pes mě dostal.“

„A to s tou pannou ne?“ uculila se Kincaid a šťouchla do Rebeccy ramenem. „Tys vážně jela na slušňácký vlně, Bec. Ty neděláš věci jen napůl.“

Rebecca pokrčila rameny a znovu si usrkla. „Však o cvičení prstokladu tam nebyla řeč.“

Ostatní dvě při jejích slovech vyprskly smíchy. Díky margaritě a trapnosti situace si teď připadaly tak trochu praštěně. Ovšem Liv se jen nepřítomně usmála a znovu přejela pohledem po Finnově jméně. Rebecca se o jejím a Finnově tajném vztahu nikdy nedozvěděla, dokonce ani o tom, odkud tu noc, co ji zachránil, vlastně vyskočil. Finn tvrdil, že jsou s Rebeccou jen přátelé, ale Rebecca to očividně vnímala jinak.

„Takže Finn, co?“ Ta slova jí vyklouzla z pusy dřív, než je stihla zastavit.

Rebecca zvedla pohled a úsměv jí pohasl. „No jo, už od dětství jsme byli sousedi. A když máma odešla, bylo to doma… nic moc. Díky němu jsem mohla vypadnout z domu a odstřihnout se od svého skutečného života. Hádám, že tak od čtvrté třídy jsem do něho byla zamilovaná, a celkem jsem se sblížila i s jeho rodinou. Takže když mě tehdy ve škole zachránil, usoudila jsem, že je to osud.“ Zahleděla do sklenice, ve tváři nepřítomný výraz.

„Podle mě to tak ale nebral. Jako by mi v hlavě běžel scénář Dawsonova světa. Jenom jsem si neuvědomila, že to já jsem Dawson.“

„Co se s ním stalo?“ zajímala se Kincaid.

„Po tom, co se odstěhoval a já šla na vysokou, jsme ještě pár let zůstali v kontaktu, ale časem mi psát přestal.“ Liv pocítila silný osten žárlivosti a znovu jí prolétl záchvěv staré rivality. Finn udržoval s Rebeccou kontakt celé roky? Pak jí však došel zbytek Rebečina sdělení. Byli dobří přátelé, nic víc. Možná jí Finn přece jen nelhal.

„Ale něco z toho přece vyšlo, ne?“ poznamenala Taryn s nadějí v hlase a posunula si brýle. „Jsi právnička.“

Rebecca přikývla, ve tváři zamyšlený výraz. „Jo, rozvodová právnička. Ale taky nejsem žádná politická bojovnice, jak si moje dospívající já vysnilo. Nikdy jsem nekandidovala. A na psa, natož ještě na manžela a děti, bych ani neměla čas.“

Ačkoli Rebecca mohla být pyšná na spoustu věcí, bylo těžké nevšimnout si nespokojeného podtónu v jejím hlase. Liv už ovšem nepoznala, jestli za to může její ctižádostivý gen – jsem jenom úspěšnou právničkou –, nebo jestli jde o něco víc. Liv se zamračila. „Než aby nás to takhle vydeptalo, tak bychom se do toho radši neměly vůbec pouštět.“

Rebecca okamžitě zpozorněla. „Tak to ne. Proč by se tu mělo propírat jenom moje špinavé prádlo? Hlavně si nemyslete, že se z toho vyvlíknete.“ Ve tváři se jí znovu objevil ten její jízlivý úsměv, načež poklepala klouby prstů o stůl jako kladívkem. „Sem s tím, dámy.“

„Tak teď já,“ nabídla se Kincaid a pozvedla Livin dopis.

„Podíváme se, co si plánovala naše temná, zádumčivá Liv.“

Liv zamručela. „Vypadnout z města. Myslím, že víc jsem toho nevymyslela.“

„Však uvidíme.“ Kincaid dopis rozložila a odkašlala si, jako by se chystala učinit proslov. „Dnes, prvního srpna, já, Olivia Ariasová, slibuji absolventskému ročníku 2005, že nezmařím svou druhou šanci, jež mi byla dána, a že všechny, o které jsme přišli, uctím tím, že budu žít naplno. Zaprvé se odstěhuju kamkoli jinam.“

Liv si odfrkla. „Co jsem říkala.“

Kincaid si jí ale nevšímala. „Najdu si práci, která mě bude bavit a díky které budu mít dost peněz a času na to, abych mohla fotit. Pak, až budu dost dobrá, se začnu živit uměním. Nepojedu na jistotu. Vykašlu se na praktičnost. Budu žít život plný vášně, chodit s vášnivými muži, cestovat a fotit celý svět. Slibuji absolventskému ročníku 2005, že budu žít život, který mě děsí.“

Kincaid vyletělo obočí navrch hlavy, zato Liv se s každým slovem připomínajícím kapky studeného deště propadala níž a níž. Uměla si živě představit samu sebe v osmnácti, jak se šplhá na jakousi improvizovanou tribunu a činí všechna ta prohlášení. Tu holku, kterou soužily záchvaty paniky a noční můry, holku, která měla rodinu, co nic nechápala a ani pochopit nemohla, holku, která se snažila postavit svým strachům a ukázat jim prostředníček.

Smůla, že to nevyšlo. „To jsem teda byla dobrej tragéd.“

Taryn si položila bradu do dlaně. Ve slabém světle lampy nad stolem jí hnědě jiskřily oči a černá kudrnatá buš kolem její hlavy připomínala svatozář. „Podle mě je to úžasné. Jakože fakt. Taky bych si přála takový život. Až na to umění. V tom stojím za prd. Ale vášniví chlapi a cesta kolem světa? To beru.“

„Že jo? No vážně,“ přitakala Kincaid. „Tak co, povedlo se ti něco z toho? Cestování? Chlapi? Jestli na ty chlapy řekneš jo, tak budem potřebovat víc alkoholu, abys nám mohla povyprávět všechny ty hanebný historky.“

Liv se zasmála. „Na to ještě rozhodně nejsem dost opilá.“ Ne že by toho bylo na vyprávění zase až tolik. Zpočátku těch kluků bylo víc, než by si teď bývala přála. Byl to její způsob, jak se vypořádat s úzkostí, která ji pronásledovala po celou dobu studií. Opít se. Najít někoho, kdo ji rozptýlí. Cokoli, jen aby na pár minut zapomněla, čím si prochází – třebaže to znamenalo probouzet se ráno s kýblem výčitek. Ale vztahy plné vášně? Romantika? Všechno to, co si představovala, když dopis psala? To nikdy nepoznala. Ani zdaleka.

„Pořád ještě fotíš?“ zajímala se Rebecca.

Liv upírala pohled na tající kostky ledu a nepřítomně do nich bodala brčkem. „Vlastně ne. Začala jsem dělat na jednom projektu, ale nevím. Nějakou dobu už jsem to nevzala do ruky.“

Nebo nějaký ten rok.

„Nebyl to ten projekt s lidmi, co přežili nějakou tragédii?“ zeptala se Kincaid, oříškově hnědé oči jí svítily zvědavostí. „Vzpomínám si, že jsem o tobě četla článek, kde něco takového psali.“

Liv se kousla do rtu a někde v těle ucítila ostré bodnutí. „Jo. Tehdy mě něco takového napadlo. Myslela jsem, že nafotím obnažené portréty lidí, co přežili různé tragické události, abych na nich ukázala celou škálu emocí, jejich sílu i zranitelnost. Abych světu tak trochu ukázala, že nejsme jen takoví, jak si nás zaškatulkovali ostatní. Výtěžek jsem chtěla věnovat místnímu fondu.“

„Ty kráso. To by bylo fakt boží,“ vydechla Taryn. „Fakt síla.“

Liv na ni pohlédla. „Jo. Až moc. Aspoň pro mě.“ Zvládla dvoje focení, načež si uvědomila, že to neustojí.

Slyšet příběhy jiných, vidět jejich jizvy… bylo to příliš, jako sůl do rány. Odpálilo to její traumatickou nálož jako silvestrovský ohňostroj. „Focení jsem na čas odložila a našla si práci web designérky. Postupně jak jsem se posouvala po pracovním žebříčku výš, až mi to spolklo veškerý čas. Taktak si zvládnu zacvičit, natož abych se věnovala nějakému koníčku. Hádám, že moje práce pro peníze se stala mojí kariérou.“ Zakroužila rameny ve snaze setřást napětí, které se jí na nich nahromadilo. „Focením bych stejně nezaplatila účty. Tak dobrá jsem nebyla.“ Taryn zkysl výraz. „Blbost. Tvoje fotky byly boží, Liv. Žádný podobný kraviny si nenalhávej.“

Liv sebrala Kincaid dopis z ruky. Měla sto chutí zmačkat ho do kuličky a mrštit s ním na druhý konec místnosti. Ale přinutila se ho úhledně složit a ohnout každý sklad tak, jako byl předtím. „Je to lepší než si připustit, že jsem přešla k praktičnosti, ne? Že se ze mě stal suchar, co si odkroutí svých osm – nebo spíš dvanáct – hodin. To by dospívající Liv nesnesla.“

„Já nevím,“ namítla Rebecca. „Možná je to jenom přirozený důsledek toho, že člověk dospěje. Sny se nazývají sny z jistého důvodu. Obvykle se nevyplní.“

„To je teda povzbuzující,“ odvětila Kincaid suše svým východotexaským přízvukem. „Hlavně tím nezapomeňte potisknut motivační hrnky. Když o tom dokážeš snít… nejspíš to nebudeš žít.“

Taryn si odfrkla. „Nezavoláme Oprah? Ta by z toho byla totálně paf.“

Rebecca střelila po obou ženách pohledem, kterým doslova říkala: Dejte mi pokoj. „Jenom přemýšlím realisticky.“

„Realisticky?“ Kincaid se napřímila a znechuceně nakrčila nos. „Na to ti kašlu. Musíme se víc snažit.“

„Kincaid…,“ ozvala se Liv.

„Ne. Realisticky? Prakticky? Co se to s námi sakra stalo?“ namítla pobouřeně a zabodla pohled postupně do všech kamarádek u stolu. „Něco jsme těm lidem slíbily. Lidem, o které jsme přišli a kteří už nikdy nedostanou šanci jít za svými sny. Vždyť nám není osmdesát. Pořád máme čas.“

„Čas podle mě nebude problém,“ utrousila Liv, která to vzdala a nalila si další skleničku. Možná už nepila tak jako dřív, ale pokud si někdy zasloužila být opilá, pak to bylo dnes. „Jakmile zvolíš směr, tak není snadné zničehonic zahnout jinam. Jak říká Rebecca, jsme dospělé. Musíme platit účty, máme nějakou zodpovědnost. Práci. Nemůžeme se jen tak honit za vrtochy.“

„Proč ne?“ vyštěkla Kincaid jako buldok. „To musíme mít všechno, nebo nic? Přece musí existovat způsob, jak skloubit obojí, ne? Praktičnost i vzrušení. Proč bys nemohla dělat na svým fotoprojektu ve volným čase? Nebo cestovat? Nebo zažít vášnivý románek?“

Liv si poposedla a zamračila se. „To není tak snadný.“

„Přesně,“ přikývla Rebecca stroze. „A co kdybys slečno hej-hej-hej-týme-hrej počkala, až přečteme tvůj dopis, než za nás začneš provolávat válečný pokřik?“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá