Michael Robotham

Zavři oči

Originální název: Close Your Eyes

Vydáno u Sphere, Velká Británie 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Bookwrite Pty 2015

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Martina Williams Buchlová, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0725-0 (epub)

ISBN 978-80-279-0726-7 (mobi)

Pro všechny oběti domácího násilí – ať už nikdy nezavíráme oči.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji všem v Little Brown Book Group v Británii, v Mulhollandu ve Spojených státech, v Hachette v Austrálii, v Goldmanu v Německu, de Bezige Bij v Nizozemsku a všem svým nakladatelům a překladatelům v zahraničí. Jmenovitě bych chtěl poděkovat Marku Lucasovi, Richardu Pineovi, Ursule Mackenzieové, Georgi Reuchleinovi, Davidu Shelleymu, Lucy Malagoniové, Joshi Kendallovi, Melisse van der Wagtové, Louise Sherwinové Starkové, Justinu Ratcliffeovi, Nicki Kennedyové a Samovi Edenboroughovi.

Před rokem, 2. července 2014, jsem přišel o jednoho ze svých velkých zastánců, svého australského vydavatele Matta Richella, který zemřel při nehodě na surfu na pláži Bronte Beach v Sydney. Matt nebyl jen geniální nakladatel, ale i úžasný přítel, otec, syn, bratr a manžel. Tuhle knihu věnuji jemu.

Nakonec bych jako vždycky chtěl poděkovat svým třem dcerám, Alex, Charlotte a Belle, a svojí nekonečně trpělivé manželce Vivien, která byla mou úplně první čtenářkou, zdrojem upřímné zpětné vazby, životní rádkyní, publicistkou, lichotníci, vemlouvačkou, důvěrnicí a pravou láskou. Existuje-li nebe, musí tam mít vyhrazené místo pro manžely, manželky, partnery a děti spisovatelů.

Moje matka zemřela s hlavou v klíně jiného muže. Její auto se čelně srazilo s cisternou vezoucí mléko, která zase narazila do dubu, takže do karoserie jako kroupy bušily žaludy a rozlétaly se na všechny strany. Pan Shearer přišel o úd. Já jsem přišel o matku. Osud se vysmívá statistikám.

To auto byla jasně červená fiesta, jíž moje matka dala přezdívku „sexy potvůrka“. Koupila ji z druhé ruky a nechala si ji přesprejovat v nějaké pochybné autodílně, kterou znal můj otec. Ten den jsem se díval, jak odjíždí. Stál jsem u okna v patře a sledoval, jak vyjíždí z příjezdové cesty a pokračuje kolem domu Tinklerových a kolem paní Evansové zastřihující růžové keře a kolem Millicent Jacksonové, která bydlela se svými dvanácti kočkami v domě na rohu. To, že se můj svět rozpadá, mi došlo teprve později. Jako by vzala za nějakou uvolněnou nitku, a čím víc se ode mě vzdalovala, tím víc se ta niť vytahovala, jako když se páře levný svetr - nejdřív rukáv, potom rameno, potom předek a záda, až jsem u toho okna stál úplně nahý.

O tom, co se stalo, mi řekla teta Kate — ne všechno, samozřejmě—nikdo nebude vykládat sedmiletému dítěti, že jeho matka zemřela s penisem v ústech. Ty detaily měly tendenci nějak zapadnout, jako díry v zápletce špatného filmu nebo otázky ohledně toho, jak se Santa Claus protáhne za jednu noc tolika komíny. Všichni u mě ve škole to věděli dřív než já (to s mou matkou, ne to o Santa Clausovi). Někteří ze starších kluků se nemohli dočkat, až mi to vyklopí, zatímco holky se jen hihňaly s ústy zakrytými dlaní.

Můj otec o tom nemluvil, ani ten první den, ani žádný z těch, co po něm následovaly. Místo toho seděl ve svém křesle a bezhlesně ústy vykresloval slova, jako by pokračoval v nějaké nedokončené hádce. Jednou jsem se ho zeptal, jestli je máma v nebi.

„Ne.“

„A kde je?“

„Hnije v pekle.“

„Ale peklo je pro špatný lidi.“

„ Ona si to zaslouží.“

Vždycky jsem předpokládal, že pan Shearer taky skončil v pekle, ale později jsem zjistil, že on tu bouračku přežil. Nevím, jestli mu ten penis přišili. Nečekal bych, že ho zpopelnili s mou matkou. Třeba mu museli vyrobit nějakou protézu - bionický penis - ale to zní jako něco z laciného pornofilmu.

Takové drobnosti se mnou zůstaly, zatímco většina mých ostatních vzpomínek z dětství se ztratila ve vysoké trávě. Matčin poslední den se mi obzvlášť zakotvil v paměti, promítá se mi na zavřená víčka, světlo a tma, přehrává se v nekonečné smyčce jako staré domácí video. Všechny ty výjevy jsem si v sobě ochraňoval a opečovával, protože mi toho po matce potom, co se mému otci konečně podařilo ji vymazat jak ze svého, tak z mého života, zbylo tak málo.

Pořád se jich držím zuby nehty, těch střípků svého dětství. Některé jsou skutečné, jiné imaginární, všechny naleštěné jako drahokamy a pro mě stejně hmatatelné a určité jako svět, kterým teď procházím, pevné jako stromy a chladné jako vítr od moře. Stojím na vrcholku kopce a vyhlížím na město poseté věžemi, které se třpytí pod tmavnoucími odstíny modři. Na chladnějším vzduchu vysoko na obloze se jako čáry od křídy rýsují tenké obláčky. Za střechami, za skalnatými výběžky a kamenitými plážemi a pískovcovými útesy rozeznávám vzdálené pobřeží, kde popadané balvany připomínají sochy, vytesané a vyhlazené počasím.

Nejsem rychlý chodec. Dávám si načas, zastavuji se a ukazuji na zvířata. Ovce. Krávy. Ptáci. Koně. Vydávám ty správné zvuky. Ovce jsou taková pasivní, apatická stvoření, nemyslíte? V očích se jim nezračí známky inteligence - na rozdíl od koní nebo psů. Ovce jsou jen chomáče vlny, slepě poslušné, hloupé, důvěřivé jako lumíci.

Pěšina pokračuje zatáčkou ukrytou za stromy. Je to dobré místo na čekání. Posadím se, zády se opřu o kmen a vytáhnu si z kapsy jablko spolu s nožem.

„Nechceš kousek?“ zeptám se. „Ne? Tak si posluž. Jen jdi dál.“

Cekání mi nevadí. Trpělivost není opakem konání - jde o načasování. Cekáme na to, až se narodíme, čekáme na to, až vyrosteme, a čekáme na to, až zestárneme… Některé dny, většinu dnů, odcházím domů zklamaný, ale ne nešťastný. Vždycky se naskytne další příležitost. Mám trpělivost rybáře. Mám trpělivost Joba. Vím všechno o svatých, o tom, jak Satan zničil Jobovu rodinu a jeho dobytek, a přes noc tak udělal z bohatého muže bezdětného chudáka, ale Job přesto odmítl za svoje utrpení zatratit Boha.

Vánek profukuje větvemi stromů a já v něm cítím sůl a chaluhy schnoucí na kamenech. Ostřejší závan větru mi nažene k nohám listí a někde nade mnou monotónně zavrká holubice. Potom zaštěká pes a spustí tak celý rozhovor s ostatními, je to štěkací přestřelka plná škádlení nebo pozérství.

Zvednu se a nasadím si masku. Strčím ruku do kalhot a sevřu si šourek. Mám pocit, jako by mi můj penis nepatřil. Vypadá, že se tam nehodí, jako podivný červ, který neví, jestli chce být ocasem, nebo talismanem.

Vytáhnu ruku, očichám si prsty a opřu se o strom, abych dál sledoval pěšinu. Jsem na správném místě. Tady chci být. Ona se tu zanedlouho objeví, jestli ne dnes, tak možná zítra.

Můj otec rád chytal ryby. Na většinu věcí v životě neměl trpělivost, ale přesto dokázal strávit celé hodiny zíráním na špičku svého prutu nebo splávek pohupující se po hladině a něco si při tom pobrukovat.

„Rybu, rybu, rybičku, na malinkém talířku, až se vrátí rybáři, rybičku si dáš.“

1

„Nemůžete ležet na trávníku,“ řekne hlas.

„Prosím?“

„Ležíte na trávníku.“

Nade mnou se tyčí něčí postava a stíní mi. Vidím jen její obrys, ale potom pohne hlavou a mě oslní slunce.

„Neviděl jsem žádnou ceduli,“ řeknu a zastíním si oči rukou, která kolem okrajů růžově září.

„Někdo ji ukradl,“ řekne univerzitní portýr, který na sobě má buřinku, modré sako a nezbytnou univerzitní kravatu. Je mu něco přes šedesát a veškerý šedivý porost na hlavě má na krátko zastřižený, až na obočí připomínající dvě housenky, které se mu navzájem pronásledují po čele.

„Nemyslel jsem si, že na Oxfordu se toleruje drobná kriminalita,“ řeknu.

„Jen studentské žertíky,“ vysvětlí portýr. „Někteří z nich jsou pro vlastní dobro až kurevsky vynalézaví, pokud mi prominete ten výraz, pane.“

Podá mi ruku a pomůže mi na nohy. Jako kouzlem vytáhne z kapsy kabátu váleček na chlupy a přejede mi po ramenou a po zádech košile, aby tak odstranil kousky posekané trávy, které se tam přilepily. Zvedne moje sportovní sako a podrží mi ho. Připadám si jako zazobaný floutek, jehož obléká komorník.

„Studoval jste tu, pane?“

„Ne. Vystudoval jsem v Londýně.“

Portýr přikývne. „Já zase v Durhamu. Byla to spíš otevřená věznice než instituce vyššího vzdělávání.“

Skoro si toho chlapa nedokážu představit jako studenta. Ne, to není pravda. Dokážu si ho představit jako nadutého prefekta na nějaké druhořadé internátní škole v Hertfordshiru v šedesátých letech, kde by měl nějakou nešťastnou přezdívku jako Smraďoch nebo Posera.

„Proč se tu nesmí ležet na trávníku?“ zeptám se. „Je krásně - sluníčko svítí, ptáčkové zpívají.“

„Tradice,“ řekne, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Žádné procházení po trávníku, sezení na trávníku, tanec na trávníku.“

„To by impérium nepřežilo.“

„Na to už je trochu pozdě,“ uzná. „Víte jistě, že se neznáme, pane? Mám dost dobrou paměť na obličeje.“

„Naprosto.“

Vítězně luskne prsty. „Vy jste ten psycholog. Viděl jsem vás ve zprávách.“ Teď na mě kývá prstem. „Profesor Joseph O’Loughlin, že? Vy jste pomohl najít tu pohřešovanou holku. Jak se jen jmenovala? Neříkejte mi to. Mám to na… mám to na jazyku… Piper, to je ono. Piper Hadleyová.“ Široce se usmívá, jako by čekal na gratulace. „Co vás sem přivádí? Budete tu přednášet?“

„Ne.“

Zadívám se přes trávník do míst, kde nad vchody povlávají vlaječky a z oken visí balónky. Den otevřených dveří je v plném proudu a studenti obsluhují Stánky a stolky, kde vydávají potenciálním uchazečům o bakalářské studium brožurky propagující různé kurzy, kluby a aktivity. Je tu Společnost skutečného anglického piva a Společnost rocku a Společnost C. S. Lewise. A Společnost leseb, gayů, bisexuálů, transgender a queer osob - což je dost kostrbatá fráze bez ohledu na to, jak je na tom člověk se sexualitou.

„Moje dcera si tu prohlíží koleje,“ řeknu. „Je se svou matkou uvnitř.“

„Výborně,“ řekne portýr. „Nabídli jí místo?“

„To nevím jistě,“ řeknu a snažím se znít informované. „Chci říct, myslím, že ano, nebo si pořád může dát rok volna.“ Popravdě nemám ponětí. Portýr se zamračí a obočí se mu zahýbá, jako by se ty dvě housenky začaly plazit.

Ten okamžik si moje tělo vybere k tomu, aby ztuhlo, a já tak uvíznu v klasickém bondovském podřepu, jenom samozřejmě bez pistole, tvář nehybnou a tělo zamrzlé jako ve hře na sochy.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se portýr, když se s trhnutím znovu rozpohybuju. „Najednou jste úplně strašidelně ztuhl.“

„Mám parkinsona.“

„To je smůla. Já mám dnu,“ řekne, jako by ty dvě diagnózy byly jakkoli srovnatelné. „Můj doktor říká, že moc piju a slábne mi zrak. Dělá mi problémy poznat rozdíl mezi cedulí nade dveřmi hospody a požárem.“

Na trávníku se navzájem prohánějí dva teenageři. Portýr na ně zakřičí, aby toho nechali. Dotkne se prsty buřinky a popřeje mi hodně štěstí, než je vyrazí pronásledovat, a přitom se rozmachuje rukama, jako by zrychleně pochodoval ve vojenské přehlídce.

Polední prohlídka koleje končí. Vyhlížím v davu lidí, který se vylévá ze dveří a rozchází se po pěšinkách, Charlie s Julianne. Doufám, že mi neproklouzly.

Tamhle jsou! Charlie se baví s nějakým studentem - chlapcem, který ukazuje na něco za ní a popisuje jí, jak se někam dostat. Odhrne si z očí neexistující ofinu a naťuká si do telefonu její číslo. Jiný chlapec se sehne a šeptá mu něco do ucha. Chlípně si mou dceru prohlížejí.

„Vždyť ještě není ani v prváku,“ zabručím si pod vousy.

Julianne si bere brožurky u jednoho ze stolečků. Na sobě má bílé plátěné kalhoty a hedvábnou halenku a na hlavě jí sedí červené sluneční brýle. Moc se neliší od toho, jak vypadala, když jsme se před téměř třiceti lety seznámili - vysoká a tmavovlasá, trochu svalnatější, atletická, ale ne vychrtlá. Odcizené manželky by neměly vypadat takhle dobře. Měly by být nepřitažlivé a nepohlavní, s tukem na břiše a povislými ňadry. To není sexistická poznámka. Bývalí manželé by na tom měli být stejně - nadváha, počínající pleš, čím dál zanedbanější vzhled…

Charlie si na sebe vzala volné šaty a boty Doc Martens, ta kombinace mě nepřekvapuje. Matka s dcerou jsou skoro stejně vysoké, mají stejně plné rty, husté řasy a vlasy se jim nad čelem sbíhají do špičky. Moje dcera má zvídavou tvář a sklony k sarkasmu a občasným sprostým nadávkám, s čímž dokážu žít, pokud jí neuklouznou před Emmou, její mladší sestrou.

Za jedenáct týdnů se Charlie odstěhuje z domova na univerzitu. Pohovor o přijetí na Oxford - a na další tři univerzity - měla loni v prosinci a já vím, že v lednu jí od nich přišly nabídky, ale neřekla mi, kterou přijala ani co by chtěla studovat. Poslední dobou jsem se přistihl, že doufám, že propadla u zkoušek na konci střední školy a bude si je muset zopakovat. Vím, že je dost hrozné, když si jako otec přeju něco takového, ale mám podezření, že v tom nejsem sám.

Charlie si mě všimne a zamává. Rozběhne se jako dokonale vyšlechtěný pes ve finále psí přehlídky. Přirovnávat dospívající dceru k psovi asi taky nebude u otce zrovna nejvhodnější, ale Charlie má se psy společné i další ušlechtilé rysy, mimo jiné věrnost, inteligenci a oduševnělé hnědé oči.

Julianne se do mě zavěsí. Chodí mírně po špičkách, připomíná mi tím baletku. Vždycky to tak dělala.

„Tak cos tu prováděl?“ zeptá se.

„Povídal si s místňákama.“

„To byl univerzitní portýr?“

„Ano.“

„Ráda vidím, že si děláš kamarády.“

„Jsem ten typ člověka.“

„Normálně lidi spíš analyzuješ, než že by ses s nimi sbližoval.“

„A to znamená co?“

„Připomínáš mi mechanika, který se nemůže podívat na auto, aniž by se zamyslel nad tím, co má pod kapotou.“

Julianne se usměje a já žasnu nad tím, jak sejí podařilo tu kritickou poznámku podat skoro jako kompliment. Dvaadvacet let jsme byli manželé, šest žijeme odděleně. Nerozvedli jsme se. Říká se, že naděje umírá poslední, ale já se obávám, že ta moje už je jednou nohou v hrobě.

„Tak co si myslíš?“ zeptám se Charlie.

„Je to jako Bradavice pro dospělý,“ odpoví. „Dokonce chodí na večeři v hábitech.“

„A co Moudrý klobouk a levitující svíčky?“

Obrátí oči v sloup.

Nevím, co je vyčpělejší, jestli Harry Potter, nebo moje vtipy.

„Dole u řeky hraje jedna kapela,“ řekne Charlie. „Můžu tam jít?“

„Nechceš na oběd?“

„Nemám hlad.“

„Měli bychom si promluvit o těch tvých univerzitách,“ řeknu.

„Později,“ odvětí.

„Přijalas některou z těch nabídek?“

„Ano.“

„A kam?“

Zvedne paže. „Dám ti jeden pokus.“

„Ale co budeš studovat?“

„Dobrá otázka.“

Charlie si se mnou pohrává. Rozhoduje se podle sebe. Já budu poslední, kdo se cokoli dozví, tedy pokud nebude potřebovat otcovské rady nebo peníze, to se potom stanu zdrojem veškerého vědění a mistrem peněženky.

„Kde se sejdeme?“ zeptá se Julianne.

„Zavolám ti,“ odpoví Charlie a natáhne ke mně ruku dlaní vzhůru. Předstírám, že se dívám jinam. Její prsty se přikrčí a znovu natáhnou. Vylovím peněženku, a než stačím přepočítat bankovky, vytáhne mi z prstů dvacetilibrovku a políbí mě na tvář. „Díky, tati.“

Obrátí se k Julianne. „Zeptala ses ho?“ zašeptá.

„Pst.“

„Zeptala na co?“

„To je jedno.“

Zcela očividně mají něco za lubem. Charlie se mi celý den obzvlášť věnovala, držela se mě za ruku - levou, samozřejmě - a sladila se mnou krok.

Co mi to neříkají?

Když se podívám z Julianne zpátky na Charlie, už je na odchodu, šaty, které si přidržuje rukama, za ní ve větru povlávají.

Je skoro čas na oběd. Potřebuju se najíst, jinak se mi rozklíží léky a začnu twerkovat jako Miley Cyrus.

„Kde chceš jíst?“ zeptám se.

„V hospodě,“ řekne Julianne, jako by to byla ta nejzjevnější věc na světě. Projdeme klenutou kamennou bránou a vydáme se po ulici St Aldate, kde se chodníky hemží rodiči, potenciálními studenty, turisty a lidmi na nákupech. Turisté z Japonska a Cíny ve stejných tričkách následují jasně barevné deštníky.

„Vypadá to tu jako v Návratu na Brideshead, co? Občas mi to tu přijde spíš jako turistická atrakce než univerzita.“

„Řekla ti Charlie, co bude studovat?“ zeptám se.

„Ani slovo,“ odpoví Julianne a nezní, jako by jí to dělalo starosti.

„To přece musí být proti nějakým pravidlům. Zákaz vstupu na trávník - nebo zatajování informací před rodiči.“

„Řekne nám to, až bude připravená.“

Navzdory mým výhradám k jejímu odchodu z domova se mi pomyšlení na to, že Charlie půjde na univerzitu, hodně zamlouvá. Závidím jí přátele, které tam pozná, nové myšlenky, které tam uslyší, ty konverzace a debaty, zlevněný alkohol, mejdany, kapely a lásky.

Jak se blížíme ke křižovatce, uslyším nějaký rozruch. K hlavní ulici se blíží nějaká demonstrace. Lidé skandují a mávají transparenty. Chodce na rohu zastavilo několik policistů. Někdo bubnuje na bubínek vedle dívky, která hraje na flétnu „Yankee Doodle“. Chlapec s růžovými proužky ve vlasech mi do ruky vrazí letáček.

„Proti čemu protestují?“ zeptám se Julianne.

„Proti Starbucks.“

„Protože vaří špatné kafe?“

„Protože v Británii neplatí daně.“

Dál v ulici si všimnu loga Starbucks. Kolem propluje jeden z transparentů s nápisem Srovnáme vás do latté.

„My jsme protestovali proti apartheidu,“ řeknu.

„Svět se změnil.“

Procesí nás mine. Vypadají neškodně. Nedokážu si představit, jak někdo z nich vyhazuje do vzduchu parlament nebo řídí povozy mířící ke gilotinám. Většina z nich nejspíš zdědí rodinná sídla a šlechtické tituly. Za třicet let budou řídit celou zem. Bůh nám pomoz!

Julianne si vybere hospodu u řeky, která je ověšená košíky s květinami a má venku dvůr s výhledem na hladinu. Na řece v lodičkách plují páry a vyhýbají se vrbovým větvím a rychlejšímu proudu ve vnější části každého ohybu. Po zvlněné hladině přeletí uprchlý balónek a uvízne v rákosí.

Potom, co objednám obložený talíř pro dva, vyrazím k baru pro velkou sklenku vína pro Julianne a něco nealkoholického pro sebe. Připijeme si, ťukneme a bavíme se o ničem, konverzace plyne uvolněně a přirozeně. Od té doby, co jsme se rozešli, jsme nepřestali být v kontaktu, dvakrát týdně si telefonujeme, abychom probrali, co je nového u holek. Julianne je vždycky veselá a dobře naladěná - teď, když už není se mnou, je šťastnější.

Podle toho, co slýchám, patří jako bývalá manželka k těm lepším. Možná by to bylo snazší, kdyby to byla nějaká semetrika nebo jedovatá saň. Mohl bych naše manželství hodit za hlavu a najít si někoho jiného. Místo toho se nevzdávám a sveřepě doufám v druhou šanci nebo v prodloužení. Klidně můžeme hrát až na penalty, jestli to bude pořád nerozhodně.

„A jsi si jistá, že Charlie má nějaký plán?“ zeptám se.

„A tys v osmnácti měl plán?“

„Chtěl jsem se vyspat s co nejvíc holkama.“

„A jak to dopadlo?“

„Šlo to celkem dobře, dokud ses do toho nepřipletla ty“

„Takže bych se měla omluvit za to, že jsem ti narušila jízdu.“

„Srazilas mi průměr.“

„Vždyť jsi byl úplný amatér! Nikdy bys nenastoupil v základní sestavě.“

„Hej, tebe jsem neminul.“

„Teď se ti nějak pletou metafory.“

„Ale nene, já zvládám všechno.“

Zasměje se a mávne rukou. Je to dobrý pocit, umět ji rozesmát. S Julianne jsem se seznámil na Londýnské univerzitě. Já jsem tam už tři roky studoval medicínu navzdory tomu, že jsem při pohledu na krev omdlíval, a Julianne zrovna nastoupila do prvního ročníku lingvistiky. Změnil jsem zaměření a přešel na psychologii - k velké nechuti mého otce. Ten očekával, že se stanu chirurgem a budu tak pokračovat v rodinné tradici, která trvala už čtyři generace. Říká se, že řetěz se vždycky zlomí v nejslabším článku.

Dorazilo naše jídlo. Julianne si na krajíc křupavého chleba nabere hummus a zamyšleně žvýká. „Chodíš teď s někým?“ zeptá se nervózně.

„Ani ne, co ty?“

Zakroutí hlavou.

„A co ten právník? Zapomněl jsem, jak se jmenuje.“

„Ale nezapomněl.“

Má pravdu. Marcus Bryant. Pohledný, úspěšný a až bolestně šiji zaslouží - nápadník obsazený přesně podle tabulky, pokud by taková existovala. Kdysi jsem udělal tu chybu, že jsem si ho vyhledal na Googlu, ale dočetl jsem jen k jeho čtyřleté stáži u Mezinárodního tribunálu pro válečné zločiny v Haagu a práci pro-bono s trestanci odsouzenými k smrti v Texasu.

Rozhostí se další dlouhé ticho. Julianne se ozve jako první.

„Kdybych svůj život mohla prožít znovu, nemyslím, že bych se vdala tak mladá.“

„Proč?“

„Ráda bych víc cestovala.“

„Já ti v cestování nebránil.“

„Já tě ale nekritizuju, Joe,“ řekne, „je to jen takový postřeh.“

„A co dalšího bys ráda dělala - chtěla bys mít víc milenců?“

„To by bylo fajn.“

Snažím se smát s ní, ale místo toho mě přepadne melancholie.

V reakci na ni natáhne ruku přes stůl. „Ale, a teď jsem ti ublížila. Nesmutni. Byl jsi v posteli skvělý.“

„Já nesmutním. To dělají ty léky.“

Usměje se, nevěří mi. „Musí přece být něco, co bys změnil.“

„Ne.“

„Vážně?“

„Možná jedna věc.“

„Co?“

„Nevyspal bych se s Elisou.“

To doznání mez námi vytvoří náhlé vakuum a Julianne stáhne ruku a napůl se ode mě odvrátí. Její pohled přelétne přes řeku k loděnici na jejím vzdálenějším břehu. Na kratičký okamžik se mi zdá, že se jí lesknou oči, ale když se otočí zpátky, není v nich po lesku ani památky.

Skoro před deseti lety, v den, kdy mi oznámili, že mám Parkinsonovu chorobu, jsem nešel rovnou domů. Nekoupil jsem si červené ferrari ani si nezaplatil plavbu na velké výletní lodi ani nesepsal seznam věcí, co bych chtěl ještě v životě stihnout. Nekoupil jsem si bednu drahé whisky a nezalezl s ní na měsíc do postele. Místo toho jsem se vyspal se ženou, se kterou jsem nebyl ženatý. Byla to stupidní, stupidní, stupidní chyba, kterou si od té doby snažím nějak odůvodnit, ale žádná z výmluv se nedá měřit se škodou, kterou jsem napáchal.

Jediná nahodilá bláhová událost dokáže často změnit celý život - náhodné setkání, nehoda nebo chvilkové pomatení. Ale častěji se to stává postupně, jako když se zvedá příliv, tak pomalu, že si toho člověk skoro nevšimne. Mně život změnila moje diagnóza. Nebyl to rozsudek smrti, ale krůček po krůčku mě okrádá.

„Omlouvám se, že jsem tak naléhala,“ řekne Julianne a pohrává si s nožičkou sklenky vína.

„Máš na to nárok.“

„Proč?“

„Technicky jsme asi pořád manželé.“

Usrkne si vína, ale nijak neodpoví. Zase ticho.

„Tak co máš v plánu na léto?“ zeptá se. „Chystáš se někam do tepla?“

„Ještě jsem se nerozhodl. Mohl bych si koupit jeden z těch last-minute zájezdů na Floridu. Palmy. Holky s vyšpulenými rtíky. Bikiny. Chirurgicky vylepšená těla.“

„Vždyť to na pláži nesnášíš.“

„Salsa. Mambo. Kubánské doutníky.“

„Nekouříš a neumíš tancovat.“

„Ale no tak - takhle mi kazit zábavu.“

Julianne se předkloní a položí si lokty na stůl. „Musím se tě zeptat na něco důležitého.“

„Dobře.“

„Asi jsem se tě měla zeptat dřív. Přemýšlím o tom už dlouho, ale asi se trochu bojím, co mi na to řekneš.“

Už je to tady! Chce rozvod. Už žádné přešlapování a opatrné obcházení tématu. Možná se chce provdat za Markuse a odstěhovat se za ním do Ameriky. Nebo se rozhodla prodat zbytek otcových obrazů a vydat se na plavbu kolem světa. Ale ona výletní lodě nesnáší. Tak na safari v Africe - vždycky mluvila o tom, že chce jet do Afriky.

„Joe?“

„Hm?“

„Posloucháš mě?“

„Promiň.“

„Vyprávěla jsem ti příběh.“

„Víš, že je mám rád.“

Její pohled potemní, varuje mě, abych to bral vážně.

„Bylo to v novinách. Nějaká stará paní v Glasgow ležela mrtvá u sebe doma osm let. Nikdo za ní nepřišel. Nikdo nevyhlásil pátrání. Odpojili jí plyn a elektřinu. Okna jí rozbila bouřka. Na podlaze za dveřmi se hromadila pošta. Ale nikdo tam nepřišel. Její kostru našli vedle postele. Myslí si, že upadla a zlomila si kyčel a že mohla žít ještě několik dní, než umřela, a volat o pomoc, ale nikdo ji neslyšel. A teď se její rodina soudí o ten dům. Všichni chtějí podíl na jejím majetku. Nutí to k zamyšlení…“

„Nad čím?“

„Jak hrozné musí být umřít sám.“

„Všichni umíráme sami,“ řeknu, ale okamžitě toho lituju, protože to zní až moc neuctivě a přezíravě. Teď je řada na mně, abych se natáhl přes stůl a dotkl se její ruky. Zvedne konečky prstů a naše prsty se propletou. „Nejsme odpovědní za chyby ostatních lidí. Copak mi to pořád neříkáš?“

Přikývne.

„Jsi dobrý táta, Joe.“

„Díky.“

„Jsi na holky až moc hodný.“

„Někdo musí dělat hodnýho policajta.“

„Myslím to vážně.“

„Já taky.“

„Jsi hodný chlap.“

Vždycky jsem byl hodný chlap. I před šesti lety, když jsi ode mě odešla.

Míří tím k nějaké omluvě, napadne mě. Třeba mi chce dát další šanci. Zpod vlasů mi steče kapička potu a pomalu mi sjíždí po páteři až k bedrům.

„Vím, že si nemůžeme svůj život zopakovat,“ řekne Julianne, „a nemůžeme ani odčinit všechny svoje chyby…“

„Začínám z tebe mít strach,“ řeknu.

„Není to nic tak dramatického,“ odvětí už zase vážným hlasem. „Vlastně jsem se chtěla zeptat, jestli bys nechtěl strávit léto s námi.“

„Cože?“

„Emma a Charlie řekly, že jim nevadí spát spolu, což znamená, že bys měl pokoj sám pro sebe.“

„U vás v domku?“

„Říkals, že si chceš udělat pár týdnů volna. Kdybys musel pracovat, mohl bys do Londýna dojíždět. Holky by tě vážně chtěly vídat častěji.“

„Chceš, abych se k vám znovu nastěhoval… jako host.“

„Ty nejsi host. Jsi jejich otec.“

„A ty a já…?“

Nakloní hlavu trochu do strany. „Nehledej v tom toho zbytečně moc, Joe. Jenom mě napadlo, že by mohlo být fajn strávit léto společně.“ Stáhne ruku a odvrátí ode mě pohled. Vydechne. Zhluboka se nadechne. „Já vím, že to je narychlo. Nemusíš hned souhlasit.“

„Ne.“

„Aha.“

„Ne, chci říct, že vím, že na mě netlačíš. Zní to dokonale, opravdu, ale…“

„Co?“

„Asi se prostě bojím, že když s holkama strávím moc času, bude pro mě moc těžké se s nimi zase rozloučit.“

Přikývne.

„A mohl bych se do tebe znovu šíleně zamilovat.“

„Ovládej se.“

Doufám, že se usmívám. Mladá dvojice u nedalekého stolu se hlasitě rozesměje. Dívka zní vesele a sladce a šťastně. Zhluboka se nadechnu a potom vzduch chvíli držím v plicích.

Nic neříkat je špatná volba. Musím se nějak vyjádřit nebojí vyjít vstříc. Hodila mi záchranné lano. Měl bych ho popadnout oběma rukama, ale nejsem si jistý, jestli je k něčemu přivázané.

„Nemusíš mi to říct hned,“ řekne defenzivně.

„Ne, myslím, že přijedu.“

Jen to vyslovím, slyším, jak se mi v hlavě slabě rozezní výstražný signál, jako bych si zapomněl v autě zapnout pás nebo nechal klíčky v zapalování. Není to žádný skvělý plán. Určitě z něj poplynou nějaké negativní dopady. Slzy.

Julianne roztáhne rty do širokého úsměvu, ukáže mi zuby a kolem očí se jí udělají vrásky. Dál jíme, ale hovor už neplyne tak snadno jako předtím, ani otázky, ani odpovědi.

Zavolá nám Charlie a domluvíme se, kde se sejdeme. Není od nás daleko. Před hospodou Julianne loví ve své kabelce z měkké kůže klíčky od auta.

„Pochopils, že to je jen na léto?“

„Samozřejmě.“

„Nechci, aby sis hned dělal naděje.“

„Dělám si přesně takové naděje, jaké chceš, abych si dělal.“

Julianne se ke mně otočí zády, jako by z tašky lovila něco tajného, ale když se obrátí zpátky, nic nedrží. „Tak kdy chceš přijet?“

„Co třeba o víkendu?“

„Výborně,“ odpoví. „Asi ti nemusím říkat, jak se tam dostaneš.“

„Ne.“

Zarazí se. „Je ti dobře, Joe?“

„Ano.“

„Je spousta věcí, co jsme neprohráli.“

„Pravda.“

„Třeba je probereme.“

Nakloní se ke mně pro polibek. Jsem v pokušení ji políbit na rty, ale nastaví mi tvář a já se smířím s její vlahou mýdlovou vůní a tíhou její hlavy, kterou si na okamžik opře o moje rameno.

Hlavu vzhůru, řeknu si, když si nasazuje sluneční brýle.

Rozvibruje se mi telefon. Vylovím ho z kapsy a zadívám se na displej. Volá mi Veronica Crayová. Zase mobil schovám.

„Měl bys to vzít,“ řekne Julianne.

„To počká.“

Telefon se znovu rozvibruje. Stejný volající. Nebudou to dobré zprávy. To nikdy, když volá vrchní komisařka z oddělení závažné kriminality. Nevolá mi, aby mi řekla, že jsem zdědil majlant nebo že mi vyšla sázka na dostih nebo že jsem dostal Nobelovu cenu.

Julianne mě pozoruje. Čeká. Omluvně se na ni usměju, zvednu ukazováček a bezhlesně řeknu „minutku“.

„Vrchní komisařko.“

„Profesore.“

„Můžu ti zavolat později?“

„Ne.“

„Já jen, že teď -“

„Nemáš čas, jasně, já vím, to já taky ne. Musím se ohánět víc než jednonohá stepařka a ty mi později nezavoláš, protože se mnou nechceš mluvit. Nikdy to neuděláš, protože si myslíš, že po tobě něco chci. Ale zkus se na chvilku zarazit a zamyslet se nad tím, že bych ti třeba mohla volat jen tak, společensky. Třeba ti volám jako kámoška. Třeba si chci jen tak poklábosit.“

„A voláš jako kámoška?“

„Samozřejmě.“

„Takže si chceš jen tak poklábosit?“

„Jak jinak, ale vzhledem k tomu, že nám došly věci, o kterých bychom spolu mohli jen tak klábosit, chci, aby ses mi na něco podíval.“

„Já už profilování nedělám.“

„Nechci po tobě něčí profil. Chci tvůj názor.“

„Na nějaký zločin?“

„Ano.“

„Na vraždu.“

„Dvě.“

Čekám a představuju si přitom komisařku s hrudníkem jako sud, vlasy na ježka a slabostí pro mužské boty. Svoje příjmení píše s „C“ a ne s „K“, protože nechce, aby se o ní vědělo, že je příbuzná se dvěma vyšinutými bratry, dvojčaty, která v šedesátých letech terorizovala londýnský East End.

Ronnie Crayovou znám už skoro sedm let, od té doby, co mě viděla zvracet u silnice potom, co se jedna nahá žena zabila skokem z cliftonského visutého mostu. Měl jsem jí to rozmluvit. Selhal jsem. Události, které následovaly, mě stály manželství. Ronnie Crayová to vyšetřování vedla. Myslím, že si dává za vinu, že neochránila mou rodinu, ale ve skutečnosti za to nemohl nikdo jiný než já. Od té doby se mnou zůstala v kontaktu, občas mě požádá o radu k nějakému konkrétnímu případu, jindy za sebou trousí drobty informací v naději, že se po jejich stopě vydám dál. Teď jsme přátelé, ačkoli já nikdy nemám úplně jasno v tom, kdy o někom tvrdit, že je to můj přítel. Mám jich docela málo.

„Najdi si jiného psychologa,“ řeknu jí.

„To jsem udělala. Říká si Našeptávač. Zaplatil si reklamu. Určitější o něm slyšel.“

„Ne.“

„To je zvláštní. Tvrdí, žes ho naučil všechno, co zná.“

„Cože?“

„Dokonce tvoje jméno použil jako referenci.“

Zarazím se. Julianne a Charlie na mě čekají, aby se rozloučily.

„Kde se chceš sejít?“

„Pošlu ti adresu.“

2

Silnice v jihozápadní Anglii ucpávají karavany a autobusy s turisty, které připomínají klády zaseknuté v rozvodněné řece. Už teď si přeju, abych Crayové nedovolil, aby mě k tomu přemluvila. Upoutala můj profesionální zájem. Ne, jen přede mnou zamávala návnadou a potom do mě zapíchla háček a přitáhla si mě jako vypaseného pstruha.

Někdo využil moje jméno k tomu, aby si otevřel dveře u policie a získal si její důvěru. Mohl to být nějaký šarlatán nebo někdo, komu jde jen o slávu, nebo si prostě díky kontaktům s policií jen chtěl nahrabat víc klientů. Nesnáším psychology, kteří si jen namyšleně vykračují po místě činu a poučují v televizních seriálech a mají tak prospěch z utrpení někoho jiného. Buď to, nebo píší knihy o konkrétních vraždách a vysvětlují, jak a proč - což takhle zpětně není žádná věda. Nedokážu pochopit, jak někomu může taková práce přinášet potěšení. Přece nejde o nějaký hlavolam pro intelektuály nebo společenskou hru. Někoho zabili, znásilnili nebo unesli. Ten člověk měl rodinu a přátele a známé.

Levá paže se mi v klíně zaškube. Sevřu volant a bojuji s pokušením auto otočit. Za pár hodin bych mohl být v Londýně. Sbalit si kufr a dorazit k holkám o něco dřív. Projevit svoje nadšení.

Na okraji Portisheadu zastavím a v hospodě jménem Albion se zeptám na směr. Dveře, těžké a široké, se mi vzpírají a musím se do nich pořádně opřít, abych je otevřel. Na matném skle je přilepený kus papíru.

Policejní žádost o spolupráci

VIDĚLI JSTE NĚCO?

V sobotu 6. června, přibližně o půlnoci, byly ve své zemědělské usedlosti nedaleko od Clevedonu zavražděny matka s dcerou, Elizabeth a Harper Croweovy.

Nacházeli jste se v blízkosti farmy Windy Hill mezi sobotní desátou hodinou večer a nedělním ránem?

Viděli jste, že by se někdo choval podezřele?

Kontaktujte policii na čísle 0800 555111

Hospodský je zavalitý chlap s krátkými pažemi, který vypadá trochu jako Bob Hoskins, s tvářemi zarudlými od alkoholu a nosem boxera. Je tu skoro prázdno a on si čte noviny, které má položené mezi lokty. „Zákazník,“ zakřičí. Ze sklepa se vynoří žena s vlasy barvy mědi v drdolu vysoko na hlavě, jen pár pramenů se jí lepí na krk.

„Co vám přinesu, drahouši?“

„Hledám farmu Windy Hill?“

Její úsměv se vytratí. „Jste novinář?“

„Ne.“

„Jako policajt nevypadáte,“ řekne hospodský a složí svůj plátek. „Třeba jste jen další čumil. Už jsme je tu měli všechny. Lidi, co je přitahuje truchlení, detektivy amatéry, true crime cvoky…“

„Já nejsem ani jedno,“ řeknu.

„Třeba to tam chce koupit,“ řekne ta žena.

Hospodský si odfrkne. „Já bych v tom domě nestrávil ani jednu noc.“

„Odkdy jseš tak cimprlich?“

„A ty bys tam bydlela, jo? Vždyť se lekneš i vlastního stínu.“

Vyvolal jsem hádku a oni na mě zjevně zapomněli. Odkašlu si. „Farma Windy Hill?“

Přestanou se pošťuchovat a okamžitě se do toho pustí znovu, tentokrát kvůli tomu, jak mě navést. Ona tvrdí, že to jsou tři kilometry, on zase, že čtyři.

„Dívejte se po těch kytkách,“ řekne rozhodně. „Ty nemůžete přejet.“

Jedu dál po pobřežní silnici, vyjíždím do kopců a sjíždím do údolí, míjím bíle omítnuté chalupy, statky a dvory s dobytkem. Na vyvýšeninách se krčí zakrslé stromy, pokroucené, jako by měly artrózu nebo se připravovaly na budoucí bouře.

Přesně podle popisu dorazím k hromadě květin a plyšových hraček, která zakrývá plot, u něhož se vrší. Jsou tam přáníčka, svíčky a ručně malované cedule. Na jedné z nich stojí: Spravedlnost pro Elizabeth a Harper. Bránu někdo obtáhl policejní páskou, kterou už přede mnou protrhla nějaká auta. Je vybledlá a odrbaná, povlává ve větru jako zapomenutá dekorace z večírku.

Sjedu ze silnice, přejedu přes dobytčí mřížku a pokračuju po rozježděné polní cestě, po obou stranách lemované dvoumetrovým živým plotem. Před sebou nevidím nic, dokud se cesta nestočí a najednou se na jejím konci nevynoří usedlost postavená u hřebenu, který ji chrání před místním silným větrem.

Před vstupní branou parkuje neoznačené policejní auto. Ze sedadla spolujezdce vystoupí Ronnie Crayová, protáhne si krk ze strany na stranu a povytáhne si kalhoty. Její ježaté vlasy z nějakého důvodu nejsou nikdy obarvené na stejnou barvu, jakou má její obočí, a působí tak dojmem, jako by nosila paruku. Nikdy u ní nevím, jestli ji obejmout, nebo poplácat po zádech. Natáhne ke mně ruku, chytí mě za pěst a přitáhne si mě do obětí, které je dost krátké na to, aby se dalo považovat jen za pozdrav přiražením hrudi na hruď.

Doprovází ji další povědomá tvář, Colin Abbott, známější pod přezdívkou Mnich, černošský Londýňan o třicet centimetrů vyšší než jeho nadřízená. Mnich se od té doby, co jsem ho viděl naposledy, dočkal povýšení - teď je detektiv inspektor -, kudrnaté vlasy mu začínají šedivět a drží se jeho skalpu jako kovové piliny magnetu.

„Jak se mají kluci?“ zeptám se. Má tři.

„Dobře,“ řekne, zatímco mi drtí ruku. „Ten nejstarší už je mi až sem -“ Mnich si sáhne na rameno.

„Dej ho na basket.“

„Rád bych, ale vlohy na míčový sporty zdědil po matce.“

„Nic nechytí?“

„Ani rýmu.“

Vyměníme si ještě další zdvořilostní fráze. Než nám dojdou, Crayová už je nervózní. „Konec čajovýho dýchánku, dámy, klevetit můžete pozdějc.“

„Tak kdo to teda používá moje jméno jako referenci?“ zeptám se.

„Emilio Coleman.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Ke třicítce, pohledný, je do sebe blázen. Prý u tebe studoval.“

Znovu se zamyslím. Emilio Coleman? Emilio? Na Bathské univerzitě jsem dělal mentora jednomu staršímu studentovi jménem Milo, který zrovna psal diplomku. Bylo to tak před čtyřmi pěti lety. Milo byl chytrý, ale líný. Svoje schopnosti používal spíš na tahání prvaček do postele než na zkoušky. Vzpomínám si, že jeho první návrh na téma diplomky byl „Zvyšuje hlasitá hudba a přemíra alkoholu pravděpodobnost, že žena bude chtít mít sex na prvním rande?“

„Takže to je jeden z tvých studentů,“ řekne Crayová, jako bych za něj byl osobně zodpovědný.

„Co provedl?“ zeptám se.

„Pan Coleman nabídl svoje služby předchozímu vedoucímu vyšetřování a jako referenci uvedl tebe. Dovolili mu pracovat s výpověďmi svědků a fotografiemi. On s tím šel rovnou do médií.“

Sevře se mi srdce. Crayová pokračuje. „Tím, že zveřejnil detaily, které jsme veřejnosti úmyslně tajili, například pozici těl, jejich zranění a nápisy na zdi, umožnil potenciálním podezřelým, aby mohli tvrdit, že o případu četli v novinách. Taky kvůli tomu máme míň prostředků na to, abychom vytřídili debily, co jen plýtvají naším časem, a falešná doznání.“ Ztiší hlas. „To se stává, když mi nebereš telefon, profesore. Zkejsneme se zkurvenýma amatérama.“

„Za to přece nemůžu.“

„Jo, jasně, ale ty jsi toho klauna učil.“

„Viděl jsem ho jednou nebo dvakrát za semestr.“

„Nejsem tu, abych se s tebou dohadovala. Chci, abys nám to vynahradil.“

„Jak?“

„Znovu ten případ projdi. Podívej se na výpovědi a zkontroluj jednotlivá rozhodnutí. Řekni nám, co jsme přehlídli.“

„Máte nějaké podezřelé?“

„Až moc,“ zabručí. „Místní si myslí, že jsme to podělali. Začínají jim docházet nervy. Večer je shromáždění. Chci, abys tam šel.“

„Proč já?“

„Řekněme, že z kamarádství.“

„To do mojí definice kamarádství nezapadá.“

Crayová si protáhne ramena a usměje se, až se jí blýskne v očích. „To je na nás nejlepší, profesore, dokážeme se shodnout na tom, že se neshodneme, a nemá to žádnej vliv na naše hluboký a nerozlučný pouto. Tak pojď. Ukážu ti místo činu.“

3

Detektivové umějí mluvit takovým způsobem, že informace zkondenzují do jednotlivých bodů a zbaví se spousty předložek. Je to takový slovní těsnopis, jemuž jejich kolegové instinktivně rozumí. Ronnie Crayová se do něj pustí v tuhle chvíli.

„Dvě oběti, matka s dcerou, Elizabeth a Harper Croweovy, věk čtyřicet tři a sedmnáct nebo možná osmnáct let…“

„Možná?“

„Harper měla v neděli narozeniny. Nevíme, jestli zemřela před půlnocí, nebo až po ní.“

Stromy profoukne závan větru a přinese s sebou nádech netrpělivosti. Prohlížím si dům, který byl postavený v sedmnáctém století, je zaregistrovaný jako kulturní památka druhého stupně, má okna rozdělená sloupky a na parapetech truhlíky s květinami. Pozemek má šest a půl hektaru, je tu sad, zahrádka oddělená zídkou, stará sýpka, stáje, přístěnek na dojení a kurník.

„Vypadá to tu jako někde v penzionu.“

„Je zajímavý, že to říkáš,“ řekne Crayová a přejede si prsty po hlavě. „Elizabeth Croweová si před třemi měsíci podala žádost o licenci na zřízení penzionu. Inspektor ze zastupitelstva jí dal seznam úprav, které tu bylo třeba provést - ohnivzdorné dveře, únikové východy, nové koupelny a správné značení. Poslední měsíc si tu podávali dveře řemeslníci.“

„Jak to financovala?“

„Půjčka z banky a peníze z rozvodu.“

Všimnu si roztříštěného dřevěného panelu v hlavních dveřích. Někdo v nich udělal dost velkou díru na to, aby tam mohl prostrčit ruku a otočit klikou. Crayová odemkne visací zámek. Dveře se otevřou dovnitř. V chodbě jsou na zemi položená prkna tvořící pěšinku. Podívám se na svoje boty.

„Nedělej si s tím hlavu,“ řekne, jako by mi četla myšlenky. „Lidi z laborky už to tu rozpiplali dvakrát.“ Jdeme dovnitř. Oči se mi svezou na skvrnité zrcadlo v pozlaceném rámu a několik vycházkových holí ve stojanu na deštníky.

„Těla byla objevena v 7.33 ráno v neděli sedmého června. Harper byla nahoře a Elizabeth v obývacím pokoji.“

„Kdo je našel?“

„Soused, Tommy Garrett, bydlí se svou babičkou. Mají farmu tam za těmi stromy.“ Ukáže přes pole.

„Co tu dělal?“ zeptám se.

„Tvrdí, že když vstal, aby šel podojit krávy, uslyšel alarm proti vloupání. Doreen ho přinutila dodělat ranní úkoly, než sem půjde. Přeskočil plot a šel nejdřív k zadním dveřím. Potom dům obešel a uviděl ty rozbité dveře. Šel dál a našel paní Croweovou.“

„Šel nahoru?“

„Říká, že ne. Když sem přijeli ze záchranky, našli ho úplně bez sebe, kopal do plotu a řval.“

„Je podezřelý?“

„Na první příčce seznamu.“ Crayová se podívá na Mnicha. „Jak bys popsal Tommyho Garretta?“

„Pomalejší,“ odpoví, „i když nijak nečekal, než to celý prodal bulváru.“

„To byla nejspíš jeho babička,“ řekne Crayová, „ale potenciál toho kluka nehodlám podceňovat.“

Podívám se na obdélníček nažloutlého slunečního světla na poškrábaných prknech podlahy. „Říkalas, že Elizabeth se rozvedla.“

„Před osmi měsíci,“ odvětí Crayová.

„Její bývalý?“

„Dominie Crowe je místní stavař. Manželé byli dvacet čtyři let. Asi před deseti lety si Crowe založil s nejlepším přítelem, architektem Jeremym Eganem, developerskou firmu, ale Dominie musel svůj podíl během finanční krize prodat. Elizabeth ho vykoupila. Je z bohatý rodiny. Trvala na tom, aby firmu převedli pod její jméno. Potom se s ním rozvedla a dostala všechno.“

„To muselo být dost pokořující.“

„Je podezřelej číslo dvě,“ řekne Mnich.

Na druhém konci chodby vidím velkou otevřenou kuchyň. Po levé ruce mám jídelnu s naleštěným mahagonovým stolem a židlemi ze stejného materiálu. Na krbové římse stojí zarámované fotografie a bronzová socha lišky. Na zdi visí několik obrazů malovaných vodovými barvami: krajinky a pobřežní výjevy.

Crayová mi podá dvě fotky. Na první je atraktivní blondýnka ve středním věku s vlasy těsně po ramena. Má trochu křivý úsměv a modré oči pod obočím vytrhaným do tenké linky. Na druhé fotce je její dcera Harper, jejíž oči jsou spíš šedé než modré a o něco tmavší vlasy má v culíku. Hezká, se sportovní postavou, při úsměvu ukazuje mezeru mezi předními zuby.

„Harper našli nahoře v posteli, udušenou, nejspíš polštářem. Žádné stopy sexuálního násilí. Minimální známky konfliktu. Matku našli tady.“

Zatočím doprava a ocitnu se v obývacím pokoji. Atmosféra se najednou změní. Jako by někdo otevřel dveře nebo okno a sotva znatelně tak změnil tlak vzduchu nebo teplotu. Moje oči k sobě přitáhne rozmazaný zarudle hnědý symbol nad krbem - pěticípá hvězda v kroužku, jejíž spodní okraje se roztěkají po omítce, jako by zeď krvácela.

Některé symboly v člověku evokují přímo tělesnou reakci - vyvolají odezvu dřív, než se objeví první vědomé myšlenky. Pentagram je jedním z nich. Považuje se za pohanský znak, ale jeho historie sahá mnohem dál, až ke starověké Mezopotámii. V průběhu tisíciletí byl symbolem svobodných zednářů, rytířským znakem, ochranou před zlými duchy, znakem královského původu a křesťanským symbolem představujícím pět ran Kristových. Nevím, co reprezentuje v tomto kontextu - něco zvráceného a vulgárního, vizitku nebo klíč k vrahovu záměru.

Ve zbytku místnosti je nábytek odsunutý z místa. Pohovka stojí u hlavní zdi a křesla po obou stranách okna. Po pokoji jsou rozmístěné svíčky a na konferenčním stolku si všimnu otevřené bible. Stránky jsou pokryté práškem na snímání otisků prstů.

„To jsem si dovolila já,“ řekne Crayová a otevře složku fotografií z místa činu. Navzdory tomu symbolu na zdi nejsem připravený na to, jaký na mě mají vizuální dopad. Na první pohled vypadají jako naaranžované propagační snímky k nějakému béčkovému hollywoodskému hororu, kde je všechno polité kýbly krve. Na zemi leží ženské tělo, paže a nohy roztažené, dlaně vzhůru jako při prosbě. Její polonahé tělo zmasakrovali. Zhanobili. Pohanili. Zprznili.

Smrt znám. Přihlížel jsem pitvám a viděl jsem oběti nehod a těla dětí, na takový výjev ale člověka nepřipraví nic - na ten čirý děs, smutek, nevěřícnost, zmatek a hněv, tu nesmyslnou brutalitu a zvrácenou ukázku umělecké zručnosti.

„Měla v sobě šestatřicet bodných ran,“ řekne Crayová, „většinu z nich utržila po smrti. Vidíš, že se soustředil na její genitálie, ale pitva nenašla žádné stopy sexuálního útoku ani před smrtí, ani po ní.“

Další snímek ukazuje tvář oběti. Oči má otevřené, ale v obličeji nenese žádné stopy bolesti nebo hrůzy. Doufám, že zemřela rychle. Doufám, že netrpěla.

„Nemyslím, že vám dokážu pomoct,“ zašeptám.

„Proč ne?“

„Jsem klinický psycholog. Potřebujete někoho, kdo má s takovými případy zkušenosti, někoho, kdo jim rozumí. Zavolejte Broadmoora nebo Ramptona.“ Už se odvracím pryč, vyrážím do chodby, toužím po čerstvém vzduchu.

„Já nikoho jinýho nechci,“ řekne Crayová a v jejím hlase je slyšet rozrušené ostří. „Věř mi, profesore, já tě tady nechci, ale tohle jde víc do hloubky než nějaký přátelství nebo to, jestli se ti při pohledu na ty fotky zvedá kufr. Já tomu taky nerozumím. Je to nad moje chápání. Ale vím, že to dokážeš. Viděla jsem, jak sis pospojoval v hlavě celý zločiny. Umíš číst myšlenky–“

„Neumím číst myšlenky.“

„Tak motivace, stimuly, impulzy, říkej si tomu, jak chceš - potřebuju tvou pomoc.“

Neodpovím. Nenacházím slova. Crayová čeká. Najednou vypadá mnohem starší, než když jsem ji viděl naposledy. Vyčerpání jí udělalo pytle pod očima a prohloubilo vrásky na čele.

Každé vlákno mojí bytosti na mě křičí, ať jdu pryč. Ať odejdu. Nastoupím do auta. Neohlížím se. Dnešek se vyvíjel tak dobře. Julianne mě požádala, ať se vrátím domů. Nezamlouvalo by se jí, že jsem tady. Vyčítala by mi to. Ale přesto tu skoro bezmyšlenkovitě sbírám detaily a představuju si vývoj událostí.

Vezmu si od Crayové fotografie, postavím se před krb, zvedám jednotlivé snímky a stavím se tak, jak stál fotograf, dívám se přes jeho objektiv a snažím se zrekonstruovat si to ráno v hlavě. Elizabeth byla až na lehký župan nahá. Na jeho předku byla skvrna od moči. Jak se to stalo? První bodná rána jí přeťala krční tepnu. Tepenná krev postříkala křeslo nejblíž k její hlavě. Ztratila kontrolu nad močovým měchýřem. Něžně ji položil na zem, než mu úplně přeskočilo.

Tohle já dělám - dívám se na místo činu a představuju si, jak to probíhalo, přehrávám si to v mysli, identifikuju psychologické indikátory, které podkreslují každý prvek lidského chování. U sebe v ordinaci vídám a slýchám spoustu znepokojivých věcí. Léčím smutné, osamělé, odpojené, naštvané, ustarané, žárlivé, sebevražedné i vražedné povahy. Pouštím se do hlubin lidského zármutku, ale přesto vím, že pod tím vším se vždycky dá najít další vrstva, ještě temnější a nebezpečnější.

„Byly v některé z koupelen stopy krve?“ zeptám se.

„V prádelně,“ řekne Crayová.

„A co v patře?“

„Ne.“

„Latentní otisky?“

„Čtyřicet osm úplných nebo částečných otisků po celém domě - většina patří rodině. Uvnitř u hlavních dveří se našla určitá koncentrace krve spolu s rozmazaným otiskem boty.“

Jdu chodbou do kuchyně. Vedle dřezu odkapávají dva stejné hrnečky vedle osamělé sklenice od vína. Přes kohoutek jsou přehozené gumové rukavice. Staromódní sporák je studený.

Crayová pořád mluví. „Lidi z forenzního sebrali vlákna z toho koberečku. Na dceřině povlečení byly skvrny od spermatu. DNA se shoduje s jejím přítelem. Matka měla několik skvrn od spermatu na předním sedadle auta, ale na povlečení žádné. DNA jsme projeli databází. Zatím nic.“

„Vídala se matka s někým?“ zeptám se.

„Ne exkluzivně,“ řekne Crayová a malinko se přitom ušklíbne.

„Což znamená?“

„Víš, co to je dogging, profesore?“

„Už jsem ten termín slyšel, ale možná bude lepší, když mi ho osvětlíš.“

Crayová sklopí pohled, zjevně se jí to téma zajídá. „Někoho vzrušuje, když provozuje sexuální styk venku na poloveřejných místech. Existuje kolem toho celá subkultura - pravidla pro samotný styk, etiketa, internetové stránky…“

„A Elizabeth Croweová k nim patřila?“

„Myslíme si to. Máme minimálně jednu výpověď, podle níž na jednom doggingovým místě provozovala na veřejnosti sexuální akt, a ty skvrny v jejím autě.“

„Takže tak se s ní vrah mohl setkat nebo ji sledovat?“

„Ano.“

„To nám to ještě ztěžuje.“

„To mi povídej.“

Crayová projde hodiny předcházející vraždám. „Elizabeth řekla svojí sestře, že večer zůstane doma, ale podle mobilu kolem půl deváté z farmy odjela. Vystopovali jsme ji k lesu Clevedon Court na Tickenham Road. Je to známé doggingové místo. Izolované. Soukromé.“

„Viděl ji tam někdo?“

„Založili jsme mobilní komunikační bod a pokoušeli se mluvit s řidiči, ale dost rychle se to rozneslo. Nikdo se neobtěžoval dostavit.“

„Mohla si tam s někým domluvit schůzku?“

„V esemeskách, záznamech hovorů nebo e-mailech se nic neukázalo, ale mohli to naplánovat i dřív.“ Crayová si promne oči, které jsou oteklé z nevyspáni. „Ještě jedna komplikace. Víme, že paní Croweová se před šesti měsíci přidala k jedný online seznamce. Šla na dvě rande - obě s muži z okolí.“

„Měla s nimi sex?“

„Nejdřív to popírali. Jeden byl ženatý. Jeho sperma jsme našli u Elizabeth v autě. Ten druhý je vdovec. Měl s ní sex v bytě v Bristolu. Ten vdovec má na noc, kdy došlo k těm vraždám, alibi. Toho ženatýho jsme ještě nevyřadili.“

Kapající kohoutek vydává dutý zvonivý zvuk, jako když někdo brnká na strunu harfy. Stojím u kuchyňského dřezu a vyhlížím z okna, kde se už protahují stíny a na hřebeni se rýsují obrysy stromů. Něco k sobě přitáhne můj pohled - nějaký pohyb u stájí. Černo-zrzavá mourovatá kočka očichává popelnice.

„Měly nějaké mazlíčky?“ zeptám se.

„Kočku,“ řekne Mnich. „Pohřešuje se.“

„Myslím, že se vrátila domů.“

Otevře zadní vchod a projde zahradou. Sleduju, jak se přikrčí a natáhne ke kočce ruku. Ta si ho podezíravě prohlíží. Přistoupí k ní blíž. Kočka švihne ocasem a zmizí v dlouhé trávě, která obrůstá protáhlou křivku nádrže na naftu.

„Nejspíš umírá hlady,“ řekne Mnich, vrátí se do kuchyně a začne otevírat skříňky. Najde konzervu kočičího žrádla a hledá otvírák. Crayová už chce pokračovat.

„Měla ještě adoptovanýho syna – Elliota - šestadvacet let, bydlí v Bristolu. Měl problémy s návykovými látkami, dva záznamy v rejstříku. V osmi letech ho dostali do pěstounské péče a brzy nato ho adoptovali. Elizabeth řekli, že nemůže mít děti, ale skoro hned potom otěhotněla s Harper. No nedopadá to tak často?“

„Má Elliot alibi?“

„Tvrdí, že strávil noc s nějakou striptérkou v Bristolu, ale nemůže si vzpomenout na její jméno ani adresu.“

„Příhodné.“

„Přesně.“

„Jak s matkou vycházel?“

„Elliot se při rozvodu postavil na otcovu stranu. S Elizabeth nechtěl mluvit. To mu nezabránilo nastavit dlaň na peníze.“

„Zdědí dům?“

„Vypadá to tak.“

Natočím si sklenici vody. Levá ruka se mi třese, jak si ji zvedám ke rtům. Setřu si vodu z předku košile.

„Takže ten Tommy Garrett - ten soused - našel těla. Kromě toho, že byl na místě činu, existuje ještě další důvod, proč ho podezírat?“

„Ten kluk tu na farmě často pracuje - seká trávu a prořezává stromy. Paní Croweová asi před šesti měsíci podala stížnost, že jí někdo krade ze šňůry spodní prádlo. Obvinila z toho Tommyho, ale neměla na to důkaz. Místní policie mu promluvila do duše a to zjevně pomohlo.“

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

1

2

3