Roman Cílek 

Augiášův chlév 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Roman Cílek, 2022 

Obálka © Ivana Dudková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0350-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-0351-1 (mobi)

Rukojmí a milenci 

Tmavé auto projelo ulicí jednou, podruhé, potřetí již ne, bylo zbytečné na sebe upozorňovat. Auto nebylo ani drahé, ani levné, běžná klasika. Totéž se ostatně dalo říci i o té ulici. Její jedinou dominantou byl prvorepublikový hotel, který až do loňska nesl nostalgický název Slovan, ale noví majitelé se postarali o jeho přestavbu do vyšší míry hvězdičkového luxusu a přidali mu i název vonící zaoceánskými dálkami – Oregon. U hotelového vchodu bylo štěbetavě rušno, protože právě přijela početná výprava japonských turistů. Uvnitř auta vládl naopak soustředěný klid. Tři muži středního věku. Ten z nich, který držel volant, do hovoru nezasahoval a pouze plnil dané příkazy: otoč to, zpomal, tady zastav. Zbývající dva seděli vzadu, ale ani mezi nimi nebylo pochyb o tom, kdo je tu šéfem.

„Podívej se,“ řekl chlapík s knírem, který si svou vůdčí roli rád vychutnával. Ukázal na činžovní dům proti hotelu. „Ideální je prostor lehkého nadhledu, tedy čtvrté patro, ta řada oken vlevo. V nejhorším o patro výš. Je třeba ověřit, kdo tam bydlí. A taky zjistit, jestli se z baráku dá vyjít i někudy zadem. Nic nesmíme zanedbat. Převzali jsme tuhle zakázku s vědomím toho, že se pohybujeme v zatraceně nebezpečném prostoru. Je tedy třeba všechno důkladněji než kdy jindy promyslet a pohlídat. Rozumíme si?“

„Proč bychom si nerozuměli?“ otázkou odpověděl muž vedle něho.

„Však to znáš,“ neodpustil si šéf zvážnělé připodotknutí. „Nejvíc se toho pokaždé zkurví v detailech.“

„Jasná věc, Jindro, nejsme amatéři. A nebylo by dobré už odtud vypadnout?“

„Oukej. Šlápni na to, Franto,“ pokynul šéf řidiči. „Zajedeme si někam na oběd a pak se pustíme do práce. Každý toho máme dost.“

Ty nejvíc, kecale, shodně si pomysleli jeho společníci, ale ani jeden z nich to nevyslovil nahlas.

*** 

„Plastová okna…?“ podivila se paní Ženíšková u prahu svého bytu a prsty si svírala nezapnutý květovaný župan, který měl snahu se co chvíli rozevírat. „Kde bychom na to vzali?! Jo, já vím, že okna nabízíte v sezónní slevě, ale i tak… Táta je chabrus na nohy a má vysoký tlak, já taky nejsem zrovna čipera, v lékárně platíme sumy, že se nám protáčejí panenky, takže si nemůžeme vyskakovat. My už to holt se starými okny klidně dožijeme a na tu uřvanou hotelovou nádheru naproti se raději ani nekoukáme. Až natáhneme brka a kvartýr dostanou mladí, možná si to tu nějak vylepší, ale s námi kšeft neuděláte.“

„A co vaši sousedé?“ nadhodil muž, který se představil jako obchodní zástupce okenářské firmy.

„Myslíte Šrubařovy?“

„Ano, mají tohle jméno na dveřích. Zvonil jsem tam, ale nikdo…“

Ženíšková přikývla. „Jo, tak ti jo, Šrubařovi by si to mohli dovolit, to je jiná familie, než jsme my. Šrubař jako inženýr furt jezdí za obchodem kamsi do světa, ona se živí nějakými překlady, mají dva auťáky, jejich dceruška Dominika študuje na operní pěvkyni a žijí si prostě jako…,“ nedopověděla a mávla rukou nad nespravedlností špatně rozděleného světa. Pak přidala poučení: „Ale zvoníte tam u nich zbytečně. Takhle v létě oni pobývají na chalupě. Prý se jim tam líp dejchá,“ řekla ještě a svou křesťanskou přejícnost dala najevo ušklíbnutím.

Chlapíka od plastových oken to zaujalo: „Na chalupě…? Mohl bych jim tam poslat písemnou nabídku. Jako jejich nejbližší sousedka na ně jistě máte adresu.“

„Co bych neměla,“ přikývla. „Je to zapadákov s takovým divným jménem. Strakotín, nebo Strašetín. Šrubařka mi jednou ukazovala fotky, parádní barák, jenže skoro na samotě, kolem les – já bych tam pobejvat nechtěla, i kdyby mi to cpali zadarmo. Vyrostla jsem v tomhle činžáku a chci tu i umřít, ale to je každého věc, jak si život seštrikuje. Nemám pravdu, pane?“

„Jasně že máte, každý podle svého gusta. Ale tu adresu kdybyste mi mohla… Jak že jste to říkala? Strakotín, nebo…“

„Nebo možná úplně jinak,“ zarazila ho. „V hlavě to nenosím, tak velký kamarádi se Šrubařovými zase nejsme, abysme si posílali psaníčka. Ale pro případ, že by se třeba semlelo něco tady v domě, jsem si adresu napsala do kalendáře. Když počkáte, šla bych se na to mrknout.“

„To by bylo od vás laskavé,“ povzbudil ji muž a naznačil úklonu.

Byla tak laskavá a adresu přinesla na papírku.

A nebyl to ani Strakotín nebo Strašetín, ale Soumratín: Soumratín číslo jedenáct.

„Děkuji. Jste vzácná žena, paní Ženíšková.“ Pobavil ji tím. „To určitě. Vzácná a k pomilování. Heleďte, nemám zavolat toho svýho, aby si vás vyslechl?“

„Stačí, když mu to vyřídíte,“ řekl muž rychle, jako kdyby si náhle uvědomil, že spěchá. Ještě jednou tedy poděkoval a otočil se k dámě v květovaném županu zády. Už si takhle tváří v tvář povídali příliš dlouho a nedalo se odhadnout, jakou má ta ženská paměť.

*** 

Zvonek u vchodové branky se v Soumratíně, podobně jako v mnoha jiných vesnicích, považoval za měšťácký zlozvyk. Stačí přece křiknout nebo hvízdnout přes plot. A také se zamykáním dveří do domu se zde přes den příliš nezabývali. Nikdy se tu nestalo nic zvláštního, nikomu se nic neztratilo, tak proč by mělo zrovna dnes?

Jenže zrovna toho dne zkraje dopoledne se cosi zvláštního přihodilo.

Dva mužští vstoupili do domu číslo jedenáct bez zaklepání. A nejenže vstoupili, také za sebou zevnitř zamkli. „Poklona,“ řekl jeden z nich, muž s knírem, který si i v následujících hodinách bude držet hlavní slovo.

Poklona…? Jak na to odpovědět? Vždyť sem ty dva nikdo nepozval. A když ještě navíc měli vlasy a kus čela zakryté hluboko naraženými kšiltovkami a na očích černé brýle, bylo už po pár vteřinách, kdy odezněl první nával překvapení, vcelku jasné, že si nepřišli jen tak popovídat o obyčejnostech životaběhu.

„Co si přejete?“ navykle se zeptala Jana Šrubařová, ale prsty, jimiž svírala hrnek s kávou, se jí rozechvěly.

Ještě než to příchozí stačili vysvětlit, pokud by tedy hodlali cokoli vysvětlovat, vyšla z koupelny Šrubařová juniorka, pozoruhodně vyvinutá osmnáctka, a protože byla oblečena jen tak nalehko, tedy skoro vůbec, vyjádřila se způsobem, jaký se dal očekávat od budoucí operní pěvkyně: „Do prdele, co se to tady děje?!“

V divných chvílích se lidé chovají divně a s nádechem absurdity se to tak událo i nyní. Paní Šrubařová se na okamžik přestala divit tomu, co tu chtějí ti dva cizí chlapi, ale zacítila povinnost umravnit dceru: „Jak to mluvíš, Dominiko?!“

Muži se zasmáli a jejich mluvčí přikývl: „Vaše maminka má naprostou pravdu, slečno, není nad slušné chování. Takže… no, ne že byste se nám takhle nelíbila, ale přece jen si raději něco přehoďte přes sebe a přisedněte ke stolu. Lépe se domluvíme, když vás obě budeme mít pohromadě.“

„O čem? O čem se máme domlouvat?“ vrátila se Šrubařová k načatému tématu.

„Je to jednoduché. Něco od vás potřebujeme a nic se vám nestane, když nám vyhovíte. Já a někteří moji přátelé, tady ten,“ ukázal na mlčenlivého kolegu, „a možná ještě někdo jiný, kdo teprve přijde, tu s vámi hodláme v poklidu a vzájemné úctě strávit dnešní den a možná i kousek večera. To je vše. Prosté, že ano? Nějaké námitky?“

„Námitky…?“ zopakovala po něm paní domu. „Nevím, jestli se to bude zamlouvat mému manželovi, který dopoledne přijede. Už je určitě na cestě.“

Odbyl ji pohrdlivým úsměvem: „Ale no tak, milostivá, přestaňte nás považovat za vandráky, co vám přišli vykrást ledničku a obtěžovat vás a vaši dceru neslušnými návrhy. Manželem se oháníte zbytečně. Zhruba před hodinou se váš choť, pan inženýr Šrubař, probudil v budapešťském hotelu Majestic, nyní zřejmě snídá a chystá se k nejmíň dvoudennímu jednání s významnou elektrotechnickou firmou, která…“

Zarazila se a došlo jí, že všechno je asi jinak, úplně jinak, než si byla podle prvních dojmů ochotna připustit.

„Kdo jste?!“ vyjekla.

Zavrtěl hlavou. „Lituji, na představování není vhodná chvíle. A i pro vás bude lepší, když se toho dozvíte co nejmíň. Je to jasné? A nyní už se musíme pustit do práce.“ Poodstoupil stranou a pokynul svému společníkovi, který mlčky položil na stůl rozměrnou cestovní kabelu a doširoka rozevřel její okraje. „Jste inteligentní dámy,“ dodal k tomu muž s knírem, „takže jistě chápete, co od vás žádáme.“

„Já ne!“ vzepřela se Dominika.

„Překvapujete nás, slečno. Bez některých předmětů, o kterých teď budeme hovořit, si vaše generace neumí život představit. A platí to i o vás, paní Šrubařová. Takže nemarněme čas handrkováním. Tady do té brašny,“ ukázal, „dočasně vložíte své mobily, tablety a notebooky. Všechny, prosím. A jistě nám také dovolíte, abychom si zkontrolovali, zda vám ještě něco nezůstalo.“

„A když odmítneme?“ zeptala se Šrubařová. Vzdychl a z kapsy letní bundy povytáhl lesknoucí se pistoli, a nutno dodat, že většina laiků, mezi něž patřila i paní Šrubařová, by nedokázala rozpoznat, že jde o šikovně zhotovenou maketu. „Lituji, že jste mě k tomu donutila,“ řekl. „Nechceme se chovat jako gangsteři z pitomého filmu, ale museli jsme si vyjasnit situaci. I když jsem očekával, že jako vzdělané ženě vám rychleji dojde, že tohle není hra jen tak z dlouhé chvíle. A že budete ve svém jednání opatrná, když tu máte dceru, na které vám jistě…“

„Dobrá, dobrá,“ nenechala ho domluvit. „Uděláme vše, co chcete. Dominiko, dones sem ty věci ze svého pokoje.“

„Neměly bychom je, mami, raději poslat do hajzlu?“ navrhla dcera, ale byla to jen slova, pouhá slova, protože se současně i zvedala od stolu. Tentokrát ji matka za její výrazivo dokonce ani neokřikla.

Dívčino vyjádření ponechal bez odezvy i ten, který tu velel. Jen věcně poznamenal: „Můj kolega vás doprovodí, slečno. A rovněž se ve vašem pokojíčku porozhlédne.“

„A může mi taky… víte co,“ špitla budoucí umělkyně nyní už spíš jen sama pro sebe.

„Veselé děvče,“ poznamenal muž, který zůstal u Šrubařové. „A co vy?“

Pohodila hlavou k oknu do zahrady. „Támhle mám svůj pracovní koutek. Najdete tam starý mobil, tak obyčejný, že se ho před dcerou stydím používat, a je tam také stejně letitý přenosný počítač, který používám pro svou práci. Pevnou telefonní linku, jestli vám i o tohle jde, jsme už před časem zrušili, můžete si to ověřit.“

„Již jsme tak učinili,“ přikývl, donesl zmíněné předměty ke stolu, uložil je do brašny a řekl: „Ještě bych prosil klíče.“

„Jaké klíče? Tady od chalupy?“

„Nikoli. Myslím klíče od vašeho pražského bytu.“

Zarazila se. „K čemu je potřebujete? Nic cenného tam nemáme, takže…“

„Nehledáme žádné cennosti,“ zarazil ji. „Jen prostě potřebuji ty klíče. A vysvětlovat vám to nemíním.“

„Když nemíníte, tak nemíníte, přetahovat se s vámi nebudu,“ vzdychla, z opěradla židle sundala kabelku, vylovila z ní svazek klíčů a pohodila ho na stůl.

„Hodná,“ pochválil ji, klíče si stáhl do dlaně, nedal je však do kabely, ale do zipem uzavíratelné kapsy ve své bundě.

„Díky za pochvalu,“ s ušklíbnutím se donutila k pokusu o to, aby ve vlastním zájmu začala situaci brát aspoň trochu s nadhledem. „Jako správná hospodyňka bych asi měla přemýšlet o tom, co nabídnu hostům k obědu. Máte nějaká zvláštní přání, nebo se chalupářsky spokojíte s čímkoli z mrazáku?“

„Paráda, body pro vás, paní Šrubařová,“ zhodnotil ji.

„Začínám litovat, že jsme se nepotkali za jiných okolností. Možná bychom si…“

„Nechte toho! Nepovedu kavárenské řeči s někým, koho jsem si nepozvala na návštěvu, a vyhrožuje mi pistolí.“

„Beru na vědomí,“ řekl. „Pořád jste asi nepochopila, že proti vám osobně nic nemáme.“

„Aspoň že tak. A co bude dál?“

„Nic zvláštního. Musíme prostě dnešek nějak přečkat. Vy i my. Pokud nám nabídnete nějaké jídlo, poděkujeme za to, případně všechno i zaplatíme, ale pohlídáme si vás při vaření. Když nenabídnete, hlady neumřeme. Já za chvíli odejdu a možná se ještě vrátím. A když ne, přijde místo mě někdo jiný. Ani jeden z těch mužů s vámi a ani s vaší dcerou nebude hovořit.“

„Copak, copak? Jsou němí? Nebo že by třeba vadil jejich cizí přízvuk?“ neodpustila si, byť si byla vědoma, že bruslí na tenkém ledě. „A protože jste si možná kromě všeho jiného zjistili i to, že překládám také ze slovanských jazyků…“

Ačkoli se svými poznámkami netrefila úplně do černého, protože cizince si ve svém nejbližším okolí zásadně nedržel, její drzá nepokornost ho popudila. Poprvé za celou dobu výhrůžně pozvedl hlas: „Moc mluvíte, paní Šrubařová! O některých věcech se žertovat nemá.“

„Jak myslíte,“ řekla a nejen z jeho vůle, ale i z podnětu vůle vlastní se rozhodla držet až nadále bobříka mlčení. Posadila se na židli ve svém pracovním koutku, a aby se nějak zaměstnala a potlačila tím nitro jí rozechvívající nervozitu, jala se přemýšlet o tom, co od muže s knírem, který dle svého vystupování a vyjadřování rozhodně nebyl přitroublým gaunerským omezencem, před okamžikem slyšela. Prý odejde a vrátí se, možná se vrátí, možná ne, vybavovala a zpřesňovala si jeho slova. Jako kdyby šel někam podat osobní hlášení, případně něco předat.

Předat…?

Co předat?

Že by ty klíče od jejich pražského bytu?!

*** 

Za běžných okolností by to byla zážitkůplná procházka vzrostlým smíšeným lesem. Muž s knírem, a můžeme už nyní prozradit, že se jmenoval Jindřich Jánský, býval štábním důstojníkem a nyní se se svou soukromou agenturou nikoli bezúspěšně pohyboval ve světě nikoli zcela košer lobbingu a nátlakových metod v zákulisí politiky i byznysu, však na vnímání okolního krásna nebyl příhodně naladěn.

Mířil přes cíp lesa k autu, které měli zaparkované na okraji sousední obce.

Spěchal. Měl k tomu celou řadu důvodů.

No ano, jednalo se, jak paní Šrubařová správně usoudila, o ty klíče.

O jejich předání.

Ale také se v té souvislosti rozhodl o částečné změně plánu. Když tedy konečně došel k autu, v němž na něho čekal jeden z jeho najatých pomocníků, zadýchaně se posadil do vozu, utřel si čelo kapesníkem a řekl: „Uděláme to jinak, než jsem zamýšlel. Odvezeš klíče do Prahy a fofrem je předáš Robertovi. On už ví, co a jak dál. Ať si v tom kvartýru narychtuje všechno, co je třeba, ale pokud možno nenápadně. Franta mu se vším pomůže. Pozor na sousedy, jakýkoli kontakt je nežádoucí, a třeba taková paní Ženíšková je prý moc zvědavá babka. Robertovi ještě zavolám, rozumí těm svým technickým serepetičkám, ale ve všem jiném je dost natvrdlý. Já pro jistotu zůstanu tady a pohlídám ty ženské na chalupě, aby nevyvedly něco, co by nás zaskočilo. Šrubařová je chytrá jako opice a její holka vztekle prská. Až to všechno skončí, dáš mi vědět mobilem a přijedeš zase sem na tohle místo. Je to jasné?“

„A proč by to nemělo být jasné?“ odpověděl jeho pobočník způsobem, jímž byl zvyklý mu odpovídat.

„Štveš mě,“ vzdychl Jánský. „Asi ti osekám prémie.“

„Prémie? O čem to mluvíš, Jindro? Už dva měsíce jsem žádné nedostal. Ale slíbil jsi, že když nám ten dnešek vyjde a zmákneme ho bez průseru, budeme v balíku.“

„To jo, budeme v balíku, nebo v base,“ poznamenal Jánský, vystoupil z vozu, dlaní klepl na jeho střechu a zavelel: „Uháněj!“

*** 

Předpolední, polední i odpolední hodiny uplývaly v soumratínském stavení číslo 11 v nesnadno popsatelné atmosféře. Většinou se ztěžkle mlčelo. O čem si také v dané sestavě povídat? O počasí? O zádrhelech mezinárodní situace? O velikánech naší politické scény? O tragédiích v zoufale nudném rybníčku domácích celebrit? Nic, od čeho by se dalo odpíchnout ke kloudné řeči, takže se o to pak už nikdo ani nepokoušel. Paní Šrubařová nabídla všem přítomným oběd, protože jí připadalo pitomé, aby s Dominikou jedly a ti dva se na ně jen tak koukali. Menu nouzově pojednala ve stylu „co chalupa dá“, a protože to tak odpovídalo její nepoddajné nátuře, doprovodila podání talířů pokusem o žert.

„Člověk se i v mém věku musí pořád učit,“ řekla.

„Přiznávám, že jsem tu a tam překládala také nějaké ty detektivky a špionážní romány, ale nikde nebyl návod na to, jaké povinnosti má rukojmí v péči o své věznitele.“

„Vy se cítíte jako rukojmí?“ podivil se muž s knírem.

„A jak jinak se máme cítit? Můžete mi poradit?“

„Ne, to nemohu,“ přiznal. „Ale třeba by bylo lepší, kdybyste se tím přestala zabývat. Berte to tak, že prostě vznikla nějaká situace, kterou musíme…“

Přerušila ho. „No jistě, notně už zasmrádlá dialektická poučka o tom, že svoboda je poznaná nutnost. Nečekala jsem, že se s tím ještě někdy setkám.“

„Zbytečně se unavujeme, paní Šrubařová,“ řekl a smířlivě jí navrhl: „Nechcete si… no, třeba si něco číst?“

„Nechci! Čtu si ráda, velmi ráda, vlastně je to tak trochu moje povolání, ale čtu si jen tehdy, když se mi chce číst. A ne když mi to někdo nařídí.“

„Špatně jste mě pochopila. Nenařizoval jsem vám, že si musíte…“

Klábosení, jež nikam nevedlo. Mlácení prázdné slámy. Každá taková slovní přestřelka končila ve slepé uličce, a jinde ani skončit nemohla. Společník oknírovaného muže kromě stručného poděkování za oběd nepronesl jediné slovo, mlčel si a mlčel a zdálo se, že je mu takto ve vnitřním tichu docela dobře. Šrubařových dcerunka Dominika se naopak ani trochu necítila dobře. Byla nervózní a v čase od oběda směrem k odpoledni to čím dál výrazněji dávala najevo. A také se co chvíli dívala na hodinky. Kolem druhé několikrát vzdychla, pak se na rohové lavici zkroutila do klubíčka a kňouravě oznámila:

„Hergot, je mi blbě od žaludku, strašně blbě, asi… asi budu zvracet.“ Zvedla se. „Musím do koupelny. Mami, pomůžeš mi?“ zeptala se.

„Moment,“ zarazil je knírač a šel koupelnu znovu prohlédnout.

Chalupářsky úsporné sociální zařízení nenabízelo mnoho míst, kde by se něco dalo schovat. Sprchový kout, záchod, umyvadlo, polička se zrcadlem, pod ní skříňka se třemi zásuvkami. Prohlédl je: v pořádku. Očima poměřil i okno u stropu: bylo malé a rozhodně se jím nedalo z místnosti uniknout.

„Běžte,“ rozhodl. „Ale nezamykejte se tam.“ Přijaly to bez komentáře a šly.

*** 

Konečně byly na chvíli samy. Šrubařová, poučena tím, co kdysi překládala a i nyní občas vídávala v televizi, otočila kohoutkem u umyvadla na doraz. Drnčivý zvuk z přestárlých, už dávno k výměně předurčených trubek vodovodního vedení jí připadl jako dostatečná zvuková clona, usadila se tedy na záchodové sedátko a dceři pokynula, aby se uvelebila u stěny pod oknem.

„Blbě od žaludku ti není, Dominiko,“ řekla matka ztišele, „natolik už tě jako máma znám. Asi jsi mi chtěla něco říct. Tak to fofrem vyklop, než nás ten blbec odvedle začne buzerovat. Chceš navrhnout, že bychom ty mužské mohly třeba uškrtit?“

Místo předpokládané souhlasné odpovědi zvolila Dominika zcela nepříhodnou otázku: „Mami, je dnes středa? O prázdninách mi čas vždycky trochu splývá.“

„Jo, je středa. Záleží na tom?“

„Záleží. A jestli je opravdu středa, tak máme průser.“ Šrubařová potřásla hlavou. „Obávám se, že ti nerozumím, holka. Zbláznila ses, nebo co? Kvůli tomu, abysme si řekly, že jsme v průseru, nebylo třeba předstírat omdlívání a cpát se sem do koupelny.“

„No,“ vzdychla Dominika, „on je to průser nejen tím, že sem vtrhli ti chlapi. No… nechce se mi do toho, ale musím se ti k něčemu přiznat. A nerozčiluj se, aspoň dnes ne, prosím. Ten člověk od tebe chtěl klíče od našeho pražského bytu a pak s nimi odešel, je to tak, že jo? Takže v tom bytě zřejmě něco chystají.“

„Všechno je možné, ale co ty s tím…?“

„On… on tam někdo přijde. Zrovna dnes odpoledne nebo navečer.“

„Jak – přijde?“

Vzdychla. „Určitě se ti to nebude líbit, ale když jsem byla v neděli v Praze na té narozeninové oslavě, půjčila jsem klíče od bytu kamarádce Martině Jirsové. Vzpomeň si, to je ta bruneta, kterou jsme jednou potkaly na Národní třídě, a říkala jsi, že ti připadá jako fajn…“

„Neokecávej to, Dominiko!“ zarazila ji. „Možná jsme nějakou Martinu potkaly, možná nepotkaly, ale je mi to fuk. Proč jsi jí dávala klíče od našeho bytu?“

„Proč asi?“ znovu odpověděla otázkou. „Jsi moderní ženská a jistě to pochopíš. Martina… no, Martina tak trochu chodí s jedním zpěvákem z divadelního sboru. Arnošt Klíma se jmenuje, je to slušný chlap, takový hrozně vzdělaný bohém, ale také nemocný, má epilepsii ve vážném stadiu a ještě k tomu nějaké složité zdravotní komplikace, bojí se o ztrátu zaměstnání a je hrozně nešťastný…“

Šrubařová pochopila, kam Dominika míří: „Jistě, jistě, Arnošt je sympaťák, má epilepsii, je nešťastný, ale asi také trochu ženatý, ne?!“

„Ano, je bohužel ženatý, takže se potřebují občas někam…“

„Co?“

„Uchýlit.“

„Uchýlit, panebože! To zní jako inzerát v erotickém časopise. Ty sis dovolila nějakým zahejbákům půjčit klíče od našeho bytu, aby si tam mohli zašukat, tak je to, ne?!“

„Mami, jak to mluvíš?!“ v převrácené vztahové roli ji napomenula její dcera a bezradně pokrčila rameny. „Já vím, je to blbý a ještě nikdy jsem něco takového neudělala, ale když ona Martina tolik žadonila. A kdo mohl tušit, že se dnes semele tahle divočina. Mám strach, aby na sebe v tom bytě nenarazili a nestalo se něco… něco moc zlého. Co budeme dělat, mami?“

Šrubařová se po Dominice ohnala rukou: „Co budeme dělat?! Nevím. Opravdu nevím. Nejraději bych ti vrazila pár facek.“

„Dobrá,“ přikývla dcera, „tak mi je klidně vraz. Nejsem sice na rodičovské facky příliš zvyklá, ale snad to přežiju. Nejprve mi však zkus poradit.“

Nedalo se tak snadno poradit: ztichly tedy.

„Přemýšlíš?“ zeptala se Dominika po pár nekonečných vteřinách.

„Jo. Ale nic kloudného mě nenapadá. A tebe?“

„Leccos se mi honí hlavou. Co třeba oslovit toho chlapa s knírem, který zřejmě všemu velí, a na rovinu mu vyklopit, že v tom bytě možná nebude tak prázdno, jak očekávají.“

„Taky jsem o tom přemýšlela,“ přikývla Šrubařová.

„Ale bojím se, aby to naši situaci nezhoršilo. Naštvali by se. Zřejmě mají nějaký plán a hodně jim na tom záleží, když nás tady hlídají jako královskou rodinu. Musíme doufat, že se třeba s tou tvou… návštěvou nějak minou.“

„A když se neminou?“

„V tom případě se můžeme jen modlit, aby to dobře dopadlo. Do povinného modlení jsem tě ale nikdy nenutila, takže ve slovech budeš asi tápat.“

„Zkusím vymyslet nějakou vlastní modlitbičku,“ navrhla Dominika.

„No vidíš. Ještě před pár roky jsi přece psávala básně.“

Jako kdyby ten chlap odvedle byl na ně napojen. Hned poté, co došly k onomu nejistému modlitebnímu ujednání, zaťukal na dveře a zeptal se: „Tak co, už je slečně líp?“

„Už jo,“ křikla Šrubařová. „Trochu ji zlobí nervy. Za chvíli přijdeme. Že by se vám po nás tolik stýskalo?“

„Stýská,“ přisvědčil a uchechtl se. Dokonce i přes dveře se to dalo zaslechnout.

*** 

Společné mlčení v obýváku se potom táhlo dál a dál. Každý se věnoval svým vlastním myšlenkám. Šrubařová se v tom směru chovala zcela jednostranně: pořád dokola, odshora dolů a zleva doprava se zabývala úvahami nad tím, o co těm hajzlům může jít a proč si k tomu vybrali právě jejich byt, který se nijak neodlišoval od spousty jiných všude okolo. Zvažovala různé možnosti a postupně je zavrhovala či odsouvala bokem, až pak, doslova z vteřiny na vteřinu, jí to došlo. A je to přece tak jasné: Hotel! Ten hotel naproti, co jiného než nedávno zrekonstruovaný hotel s pitomým názvem Oregon.

Zprudka vydechla a nedokázala to učinit tak, aby si toho nikdo nevšiml.

„Copak? Děje se něco?“ zeptal se jí jejich pozorný strážce.

„Nic, vůbec nic,“ řekla, ale nebyla to pravda.

Po chvíli totiž vstala ze židle, popošla ke kuchyňské lince, sehnula se k ledničce, ze stojanu na dvířkách vyndala půllitrovku rumu a rovnou z láhve se zhluboka napila. Jednou, pak ještě jednou, a dokonce i potřetí. Hřbetem dlaně si poté otřela ústa a také si povšimla zděšeného pohledu své dcery, která ještě nikdy neviděla svou vždy uměřeně se chovající zploditelku takto si po námořnicku zavdat.

Zřejmě se máma k něčemu odhodlává, napadlo Dominiku.

A také že ano.

Vzdělaná a zkušená překladatelka paní Jana Šrubařová si nazpět ke stolu nepřisedla, zamířila k chlapíkovi s knírem, podívala se mu zpříma do obličeje a hlasem ovládaně se nechvějícím mu navrhla: „Ráda bych si s vámi promluvila někde stranou, jen tak mezi čtyřma očima. Je vám to proti mysli?“

„Není,“ odpověděl. „Ale pokud si myslíte, že vám o situaci, v níž se nacházíte, mohu říci více, než jsem sdělil doposud, budete zklamaná.“

Ušklíbla se. „Na zklamání všeho druhu jsem ve svém věku připravena. Smím tedy požádat o pár minut vašeho času?“

Kývl, zvedl se a následoval ji do Dominičina pokoje. Jana Šrubařová se tam posadila na rozestlanou dceřinu postel, a když si tuto skutečnost uvědomila, opět zacítila potřebu situaci odlehčit: „Doufám, že neočekáváte nějaký můj sváděcí pokus.“ Křečovitě se zasmála. „Nic takového, prosím. Nepovažuji se za puritánku, ale zásadně se nezaplétám s lidmi, kteří se mi zapomněli představit.“

„Ujišťuji vás…“

Nenechala ho domluvit. „Neujišťujte mě o ničem. Bylo by to zbytečné. Každý máme nějaké zlozvyky, a já si ve složitějších životních situacích dodávám odvahu pokusem o žerty. Dost často to vyzní trapně, ale s tím nic nenadělám. Takže půjdeme k věci, ne? Pochopila jsem, že vám ve městě jde o ten hotel naproti, kam se z našeho bytu můžeme hostům, co si pořádně nezatáhnou závěsy, koukat třeba až do postele. Mýlím se?“

Pokrčil rameny. „Jsem ochoten vám naslouchat, ale nechtějte po mně, abych se k tomu jakkoli vyjadřoval.“

„A proč ne?! Jako rukojmí vám nemůžeme nijak ublížit. Jsme tu zavřené, sebrali jste nám mobily i notebooky, a kabelu, kam jsme ty krámy musely uložit, si pořád držíte u ruky. Nemůžeme tedy nikoho varovat, cokoli vám zmařit, takže je zbytečné…“

„Především je zbytečné v téhle debatě pokračovat, paní Šrubařová. Už jsme to přece probrali. Proč si nedáte pokoj? Ano, pokazili jsme vám letní den, omlouváme se za to, ale jistě jste pochopila, že ani vám a ani vaší dceři nemíníme ublížit, také váš byt neutrpí žádnou škodu, klíče vám za pár hodin vrátíme. Na vše se dá docela snadno zapomenout.“

„Ne,“ zarputile odmítla. „Zapomínat mohu až ve chvíli, kdy zcela pochopím, co se stalo.“ A zopakovala:

„Jde o ten hotel naproti, že ano? Odpovíte mi?“

„Neodpovím. Nemohu.“

„Dobrá, rukojmí nemají zřejmě právo na otázky. Takže jinak. Zbavte mě, prosím, obav z toho, že cílem vašeho jednání by mohlo být něco vyloženě… no, něco vyloženě zločineckého, jak jinak to mám vyjádřit? Tušíte asi, co tím myslím. Neumím se smířit s tím, že by z našeho bytu třeba někoho zastře…“

Nedovolil jí dokončit slovo: „Tohle nevyslovujte! Máte příliš divoké představy. A jsou mylné.“

„Děkuji. Aspoň že tak. Ale také bych od vás chtěla slib, že ať už by se v tom bytě přihodilo cokoli, nebudou se vaši společníci chovat násilnicky.“

„Co by se tam mělo přihodit?“ zpozorněle se zeptal.

„Vždycky se může něco přihodit,“ odbyla ho. „Podáte mi na ten slib ruku?“

Usmál se. „Těžko se vám odolává, paní Šrubařová. Slíbit mohu jen to, že naším záměrem není jakékoli násilí.“

„Paráda! To je zatraceně opatrná formulace. Měl jste se dát na politiku, pane, tam by se vám tyhle kluzké větičky hodily. Ale v nouzi i tohle beru,“ řekla, vstala z dceřiny postele, napřáhla k němu ruku a sevřela jeho dlaň pevným stiskem.

Sám od sebe by to ještě před chvílí neočekával, ale vyprovokovala ho tím k něčemu, co se při dobré vůli dalo považovat za vstřícné gesto: sundal si tmavé brýle. No ano, bylo to gesto, jen gesto, nicméně si paní Šrubařová stačila povšimnout, že oči má ten zatracený chlap docela pěkné.

*** 

Oči někdejšího barrandovského kameramana Roberta Vejsady, který od filmu, kde ho údajně nedoceňovali, zběhl k výnosnější práci u svého přítele Jindřicha Jánského, byly také pěkné. Nyní byly ty oči plně soustředěné na obsluhu speciálního přístroje, který měl nainstalovaný za záclonou u okna bytu a nasměrovaný přes ulici do hotelového pokoje ve třetím patře.

„Je pět. To by měl být podle Jindry termín té schůzky. Už se tam něco děje?“ zeptal se ho ramenatý muž, který se jmenoval František Moučka a Vejsadovi sloužil ku pomoci a také bylo jeho úkolem krýt mu záda.

„Zatím ne,“ odpověděl Vejsada. „Ale zrovna dorazil ke vchodu taxík. Jo, a o kus dál zaparkovala v ulici tmavá audina, vystoupili z ní dva chlapi, oba mají v rukou aktovky a jdou směrem k hotelu. To budou oni! Začínám je zabírat už venku, do recepce odtud nevidím, ale pak si je najdu v tom pokoji.“

„Bezva,“ přikývl jeho pobočník a znovu se podíval na hodinky. Jestli se to Robymu podaří natočit tak, jak je třeba, budou moci brzy vypadnout a zajít si třeba na pivo. Zauvažoval nad tím, zda by si na počest těchto zřejmě už předfinálních okamžiků nemohl zapálit cigaretu, ale nestačil se rozhodnout.

Z předsíně bytu se totiž ozvalo štrachání klíčů v zámku. Pak otevírání dveří, uvolněné hlasy.

„Roby, někdo sem přišel! Co mám dělat?!“ vyjekl Moučka, který nebyl navyklý na vlastní rozhodnutí.

Vejsada sebou vztekle trhnul. „Do hajzlu, zrovna v téhle chvíli! Sem ke mně je pustit nesmíš. Musím tu mít klid a nechci, aby někdo viděl kameru. Hergot, to je o držku! Dělej, dělej, Franto, fofrem se o ty lidi postarej!“ zavelel a dodal: „Nejsi přece srab!“

Za sraba se nalinkovaně myslící Moučka považovat nechtěl, to tedy ne.

„Jdu na to!“ vykřikl, sevřel dlaně v pěst a vyrazil do předsíně.

Krátce poté se odtud ozval neutříděný soubor zvuků: dívčí výkřik, údery připomínající pranici, pak snad pád těla na zem, další ženský křik a potom… potom vyděšený jekot do krajnosti vyděšeného Františka Moučky:

„Roby, Roby, musíš mi pomoct! Ten chlapík tu leží a třese se… má nějaký záchvat nebo co. Ale já… já mu nic neudělal, jen jsem ho trochu nabral ramenem, abych ho vystrkal ze dveří. Jenže on tady leží, třese se a ta holka, co s ním přišla, na mě řve, že může umřít. Já nevím… nevím, co mám…“

Svou bezradnost nemusel zdůrazňovat. Z jeho výlevu doslova čišela.

*** 

Prastará divadelní poučka nabádá, že hrozí-li nepřijatelné zvolnění děje, mířící až k nudě, je třeba probudit účinkující i diváky nárazem smršti. Došlo k tomu přesně tak i v soumratínské chalupě číslo 11. Krátce po páté hodině odpolední se muži s knírem rozezněl v kapse mobil, a když hovor přijímal, podvědomě se podřekl.