Arnaldur Indridason 

Dívka u mostu 

Originální název: Stúlkan hjá brúnni 

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Arnaldur Indridason, 2018 

Title of the original Icelandic edition: Stúlkan hjá brúnni 

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík, 

www.forlagid.is 

Translation © Tomáš Butala, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-4443-3 (epub) 

ISBN 978-80-249-4444-0 (mobi)

Věříš na anděly, kteří se zamotají ve velkoměstě a osaměle bloudí ulicemi a po náměstích…

Bubbi Morthens 

Jedna 

Mladý muž šel po ulici Skothúsvegur směrem na západ, zastavil se na mostě přes jezírko Tjörnin, a když se vyklonil přes zábradlí, uviděl dole ve vodě dětskou panenku.

Most se nacházel v nejužším místě jezírka, které se prostíralo směrem na jih hlouběji do parku Hljómskálagarðurinn. Muž stál v nejvyšším bodě mostu, a jelikož už bylo poměrně pozdě večer, vládl zde skoro úplný klid. Ticho rušilo jen jediné auto, před mostem přibrzdilo, zvolna jej přejelo, aby potom se řvoucím motorem odsvištělo pryč. Viděl někoho jít po Sóleyjargata a kolem něj prošel s pohledem upřeným k zemi muž v dlouhém kabátě a klobouku. Mladík se opřel o zábradlí a díval se přes jezírko směrem ke kulturnímu domu Iðnaðarmannahús, směrem k centru města a dál k horskému hřbetu Esja, který se neochvějný a pevný rýsoval v soumraku. Nad horami zářil měsíc jak z nějakého pohádkového světa, a když se muž podíval dolů, uviděl na vodě plout panenku.

Měla v sobě něco poetického, inspirativního pro mladého básníka, jako byl on. Když se takto sám potuloval, míval u sebe vždycky pero a malý zápisník. Poznamenal si do něj pár heslovitých slov o ztracené nevinnosti, o prchavosti dětství a o vodě, která je počátkem života a současně ničivou silou. Zápisník byl vázaný v ušlechtilé kůži, do níž byl zlatě vyražen letopočet 1961, a uvnitř se těsnaly myšlenky mladého muže, který podnikal první kroky do života spisovatele a bral své poslání velmi vážně. V zásuvce mu již ležela jedna sbírka básní, ale doposud nenašel odvahu ukázat ji nějakému nakladateli. Děsil se drtivé kritiky a odmítnutí a piloval každičký text k dokonalosti a kromě toho se vždycky ještě něco přidávalo, stejně jako tomu bylo s básní o pomíjivosti života, která se právě rodila.

Předpokládal, že panenka spadla do vody nějaké holčičce a proud ji odnesl mimo její dosah. I tuto myšlenku si zapsal. Snažil se zachytit slovy večerní klid. Světla města zrcadlící se na hladině. Zadíval se na ostrůvek, který zjara býval v obležení rybáků. Ptáci byli nyní tiší jako noc kladoucí na město svůj závoj, poznačil si do zápisníku. Noc škrtnul. Nahradil ji soumrakem. Přeškrtl i soumrak. Energicky škrtnul závoj. Dopsal zase noc. Místo závoje to zkusil se stanovou plachtou, ale ani tohle nešlo.

Zastrčil zápisník a pero do kapsy kabátu a chtěl pokračovat v cestě, ale potom ho napadlo, že by mohl pannu vylovit a odložit ji na zábradlí, kdyby se sem její majitelka vrátila ji hledat. Opatrně sešel při mostu na břeh a zkusil na panenku dosáhnout, ale byla příliš daleko. Vydrápal se zpět na ulici a rozhlížel se po něčem, čím by pannu přitáhl, po nějaké tyči nebo větvi, ale nic vhodného neviděl.

Nakonec se svého záměru vzdal a vydal se na cestu, chtěl jít na hřbitov Hólavallakirkjugarður. Hřbitovy mu byly inspirací pro básně. Ovšem hned po několika krocích narazil na přesně tu správnou tyč. Vrátil se k mostu a sešel na břeh. Tyčí na panenku dosáhl, ale zdálo se, že je do něčeho zapletená. Strčil do ní, udeřil do ní shora a už to chtěl vzdát, když tu se uvolnila a odplula pod most. Vteřinu se za ní díval, potom vyběhl na most, přešel přes jeho šířku, sestoupil na druhé straně k vodě a vylovil panenku, když plula kolem něj.

Byla to stará, odřená panna oblečená do potrhaných šatů, měla mrkací oči a pootevřená ústa. Když se jí zmáčklo na břicho, tiše zahvízdala. Vlasy měla zacuchané a na několika místech byly vidět malé otvory po vypadaných pramenech. Znovu jí stiskl břicho a z očí se vyřinula voda, jako kdyby panenka plakala.

Mladý muž stál nerozhodně na břehu a díval se na jezírko. Najednou si všiml, že ve vodě pluje ještě něco dalšího. V prvním okamžiku si myslel, že se mýlí, ale když si uvědomil, co tam plave, odhodil panenku a vrhl se do vody. Sahala mu po ramena a on se brodil po bahnitém dně, aniž by vnímal chlad, dostal se až k tomu objektu, přitáhl ho k sobě a viděl, že se nemýlil.

Úplně mimo sebe se vrátil ke břehu. Našel tělo dívky, která spadla do Tjörninu a utonula.

Dvě 

Eygló se na této oslavě narozenin z nějakého důvodu necítila dobře, třebaže by přesně nedokázala vyjádřit proč. Ve velkém, dvoupatrovém rodinném domě se to hemžilo nesčetnými dětmi a dospělými. Přišly všechny spolužačky ze sedmé třídy a také tři kluci. Kluci na holčičích narozeninách obvykle nebývali. Veselé sestřenice oslavenkyně vymýšlely každou chvíli něco nového, rozjížděly hru na schovávanou nebo stolní hry a v obrovské zahradě pořádaly štvanice. V dětských ústech mizely limonády, popcorn a přeslazené narozeninové dorty. Proběhlo dokonce i filmové představení, protože rodiče oslavenkyně měli promítačku a americké kreslené filmy.

Eygló by se správně měla bavit jako ostatní děti, ale něco jí bránilo. Možná to bylo tím prostředím. Ještě nikdy nebyla v tak bohatém domě a žasla nad všemi těmi drahocennostmi. Na stěnách visely velké olejomalby a v salónu stálo lesklé černé křídlo. Nábytek se jevil jako úplně nový. Bílá sedací souprava vypadala, jako kdyby pořád stála v obchodě s nábytkem a nebyla ještě nikdy použita. Také koberec v obývacím pokoji byl bílý a tak hustý, že v něm její chodidla zanechávala otisky. Nechyběl ani televizor s krásně vypouklou obrazovkou jako z jiného světa. Eygló takový přístroj ještě nikdy neviděla, a když přejela prstem po skle, zjevil se ve dveřích pán domu a vlídně jí sdělil, že se na obrazovku nesmí sahat. Eygló byla v místnosti sama. Sem narozeninová oslava nezasahovala.

Pomyslela na vlastní domov, na malý tmavý sklepní byt s kapajícím vodovodním kohoutkem v kuchyni a oknem, jež se nacházelo tak vysoko, že si musela stoupnout na židli, když se chtěla podívat ven. U nich na ošoupaném linoleu žádné měkoučké koberce neležely. Matka pracovala od rána do večera v továrně na zpracování ryb a málokdy bylo k jídlu něco jiného než ryba. Co dělá otec, to ani přesně nevěděla. Občas chodil opilý a matka na něj křičela. Eygló se na to skoro nemohla dívat, protože její otec byl dobrý člověk a rodiče spolu většinou jednali láskyplně. K dceři býval vždycky milý, pomáhal jí s domácími úkoly a četl jí různé příběhy, aby pak zase na několik dní zmizel a ani matka nevěděla, kde je. Oslavenkyně, které bylo dvanáct, nepatřila mezi její blízké kamarádky. Eygló zde byla pouze proto, že pozvání dostaly všechny dívky ze třídy. Původně vůbec neměla chodit do jedné třídy s dětmi z lepších rodin, které navštěvovaly jiné třídy než děti chudých lidí. Ovšem učitelka brzy rozpoznala její talent a zařídila, aby se dostala do nejlepší třídy, kde se věnovalo více času učení a vyučování než kázeňským opatřením. Děti ji přijaly dobře. Jen dva hoši si drželi nosy a ptali se, čím tak páchne její oblečení. „To asi bude ta sklepní zatuchlina u nás doma,“ odpověděla.

Možná měla pocit, že je mezi takovým bohatstvím na špatném místě. V průběhu oslavy se stále víc stahovala z narozeninových aktivit a místo toho procházela domem, ložnicí, obývacím pokojem, kuchyní a prádelnou a obdivovala všechno, co viděla. Matka jí popřála zábavné odpoledne a vyjádřila naději, že se lépe seznámí s ostatními dětmi. Eygló věděla, že to říká, protože bývala tak často a nejradši sama, což matku trápilo. To má prý po otci. Eygló přitom neměla nijak málo kamarádů. Byla chytřejší než většina jejích vrstevníků, věděla, jak se svými novými spolužáky musí mluvit, a nikomu nezůstávala nic dlužná. Ostatní zjistili, že je hlubokomyslná, a vyhledávali její společnost.

Když Eygló po nějakou dobu prozkoumávala dům, vrátila se zase do krásného obývacího pokoje s měkoučkým kobercem a bílým nábytkem a našla tam dívku, které si na narozeninové oslavě vůbec nevšimla. Byla zhruba stejně stará a ještě nuzněji oblečená než Eygló.

„Ahoj,“ řekla Eygló a koutkem oka zahlédla svůj odraz na obrazovce televizoru.

Dívka vypadala zkroušeně, jako kdyby se jí něco přihodilo. Měla na sobě vybledlé šaty, podkolenky a letní botky s páskem přes nárt.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Eygló. Dívka neodpověděla.

„Jak ty se jmenuješ?“ zeptala se Eygló.

„Ztratila jsem ji…“ řekla dívka nezřetelně, vykročila směrem k Eygló, ale prošla kolem ní, aniž by se na ni podívala, a vyšla z pokoje. Eygló se za ní dívala, jak prochází dveřmi, a když sklonila pohled a podívala se na koberec, uvědomila si něco, co už nikdy nezapomene: dívka se neodrážela v obrazovce, když ji míjela, a nezanechala žádné stopy v hustém koberci, jako kdyby byla naprosto nehmotná.

Tři 

Ti manželé měli ve tvářích vepsané obavy. Zatímco Konráðovi popisovali svůj problém, mužův mobil dvakrát zvonil, ale on ho nezvedl, jen se zběžně podíval na displej a dál hovořil. Konráð jejich tísni dobře rozuměl, ale nebyl si jistý, jestli jim dokáže pomoct. Věděl, kdo tihle lidé jsou, ale blíž je neznal. Ta žena bývala starou známou Erny, Konráðovy manželky, ale Konráð sám s nimi nikdy neměl moc co do činění. A nyní mu ten muž zavolal a prosil o schůzku. Prý mají trable s vnučkou a hledají dobrou radu. Věděli, že Konráð dlouhou dobu pracoval u kriminální policie, a ačkoliv již byl v důchodu, byli přesvědčeni, že se vyzná ve věcech, do nichž se jejich vnučka zapletla. Pro ně samotné byly tyto záležitosti španělskou vesnicí. Konráð na setkání přistoupil jen proto, že se ten muž nedal odbýt. Erna o jeho paní vždycky mluvila hezky, že je tak milá, a matně si vzpomínal, že při nějaké autonehodě přišli o dceru a vychovávali vnučku sami.

Hned mu sdělili, že budou upřímní. Obrátili se na Konráða, a ne na policii z toho důvodu, že měli strach, aby se věci nechytila média. Paní se dřív politicky angažovala, a přestože to již bylo před delší dobou, báli se, že přilákají pozornost bulváru, pokud by se jejich záležitost proslechla. Měli pocit, že od policie občas prosakují informace. Konráð je samozřejmě neměl chápat špatně. Pokud by byl toho mínění, že se mají obrátit na policii, udělají to.

„Má se to tak,“ začal muž, „že o ní už několik dní nevíme. Buďto se jí vybil mobil, nebo ho někde založila, zkrátka je nedostupná. To se pochopitelně stalo už i dřív, ale nikdy na tak dlouho a kromě toho…“

„Nedávno jsme zjistili, že je něco jako kurýr, nebo jak se tomu říká,“ doplnila žena a střelila po manželovi pohledem.

„Celníci ji sice nepřistihli nebo tak něco a tvrdila taky, že to udělala jen jednorázově pro nějaké lidi, které nechtěla jmenovat, ale i to mohla být lež. My už jí nevěříme. Jenže… tohle pro nás bylo nové, to pašování drog.“

Paní vypadala rozčíleně, ale bylo na ní vidět, že má o to děvče upřímné obavy. Možná kladla vinu sama sobě. Možná na ni na vrcholu své politické kariéry neměla čas. Možná nikdy nezaujala místo jejich zemřelé dcery.

„Mohla odjet z Islandu?“ zeptal se Konráð.

„Je možné, že má u sebe pas,“ připustila žena. „V jejím pokoji jsme ho nenašli. Chceme tě poprosit, abys to taky zjistil. Jestli máš možnost. My od leteckých společností informace nezískáme.“

„Myslím, že byste opravdu měli kontaktovat policii,“ řekl Konráð. „Já…“

„My ale ani nevíme, na koho se obrátit. Ta holka neví, co to znamená, pašovat do země drogy a… Nechceme, aby ji zatkli a strčili do vězení,“ řekla žena. „Víme, že ty věci taky bere. Nejprve to byl jenom alkohol. Teď drogy. My na tu holku prostě nestačíme. Je problémová. Opravdu problémový charakter.“

„Cestuje hodně?“

„Ne, nijak zvlášť. Podnikla jen nějaké víkendové výlety s přítelem.“

„Mysleli jsme, že by sis s ním třeba mohl promluvit,“ ozval se její manžel. „Nikdy tady nebyl, ještě jsme ho neviděli, ale napadlo nás, jestli ji nevyužívá právě on.“

„Jsou spolu dlouho?“

„Dozvěděli jsme se o něm před několika měsíci,“ řekla žena.

„A ona bydlí u vás?“ zeptal se Konráð.

„Jen teoreticky,“ řekla žena. Vytáhla z kabelky vnuččinu fotku a podala ji Konráðovi. „Zaplatíme ti. Je to hrůza, když víme, že je s touhle sebrankou, a nemůžeme jí pomoct. Ona se samozřejmě rozhoduje sama, co udělá, je jí dvacet a my už jí nemáme co poroučet, ale…“

„I kdybych ji našel, hned zase uteče,“ prohlásil Konráð a prohlížel si fotografii.

„Já vím, ale chceme zkusit… Chceme vědět, že je v pořádku. Jestli pro ni nemůžeme něco udělat.“

Konráð jejich obavy velmi dobře chápal. Svého času u kriminálky se setkával s rodiči přesně v této situaci. Rodiče, kteří dělali, co mohli, a přesto museli přihlížet, jak se jejich dítě propadá hloub a hloub do bažiny alkoholu a drog, aniž by proti tomu mohli něco udělat. Něco takového ničilo rodiny. Mnozí rodiče to po několika marných pokusech vzdali. Občas se ale podařilo nějaké dítě z té bídy vymanit a nasměrovat ho na lepší cestu.

„Ona to pašování přiznala?“ zeptal se Konráð a schoval si fotografii.

„To ani nemusela,“ odpověděl muž.

„Právě proto máme takový strach,“ řekla žena. „Možná se zapletla do něčeho, co už nemá pod kontrolou.“ V zoufalství hleděla na Konráða.

„Překvapila jsem ji na záchodě. Před třemi dny. Právě se vrátila z Dánska a evidentně se zapomněla zamknout. Nevěděla jsem, že je uvnitř, vpadla jsem tam a ona se právě těch věcí zbavovala do toalety. Prezervativy, které… které měla ukryté v pochvě… Bylo to… bylo příšerné to vidět.“

„A potom zmizela,“ dodal muž.

Čtyři 

Pokaždé, když Konráð jel po Sæbraut, ohlížel se mimoděk po souběžné ulici Skúlagata, kde se kdysi nacházel areál Jihoislandských jatek s černou železnou bránou do dvora. Stávalo se mu to samo od sebe, jako nějaký tik, jehož se nedokázal zbavit. Dnes byla celá ulice obestavěna vysokými obytnými bloky, které dle Konráðova vkusu vypadaly jako ošklivé kostky rozlézající se i kousek do Skólavörðuholtu. Podle Konráðova názoru tyto moderní novostavby zlikvidovaly původního ducha Stínové čtvrti, který patřil ke starému Reykjavíku. Tam vyrůstal, dávno předtím, než městští plánovači vydupali ze země ty svoje věžáky. Úplně ho bolelo, jak s jeho starou čtvrtí naložili, a nechápal omezenost lidí, kteří museli zrovna toto místo zpotvořit v nejošklivější část města. Nevydařená zástavba však nebyla důvodem, proč pokukoval po bývalém areálu jatek. U zmíněné brány v roce 1963 zemřel jeho otec, tam ho ubodal neznámý útočník. V poslední době, poté co Konráð skončil u policie, jeho myšlenky kolem otcovy smrti kroužily se zvýšenou intenzitou. Nedávno si takhle večer vyjel a dlouho postával na místě, kde otce našli se dvěma smrtelnými bodnutími nožem. To neudělal už léta. Policejní zpráva obsahovala odhad množství krve, která vytekla na chodník.

Konráð zaparkoval za policejním ředitelstvím na Hverfisgata a vyhledal muže z protidrogového, s nímž se znal z dřívějška. Vypověděl mu všechno o obavách prarodičů, ale zamlčel ty kondomy v záchodové míse. Tvrdili, že vnučka svému příteli říká Lassi, ale jiné informace z ní nedostali.

„Je to prostě můj přítel,“ prohlásila a ukončila tím rozhovor. Nevěděli, jak ho kontaktovat. Netušili, čím se živí. Neznali ani jeho celé jméno.

„Ten týpek, co s ním je, by se mohl jmenovat Lars nebo Lárus nebo tak něco, říká se mu Lassi,“ řekl Konráð. „Myslel jsem si, že bys ho mohl znát. Holka se jmenuje Daniela, oslovují ji Danní.“

„Co máš s těma lidma společnýho?“ zajímal se policista. Byl středního věku, nápadně hubený, měl zacuchaný plnovous a vlasy po ramena. Zajímal se o heavy metal, sám dokonce hrával v metalové kapele.

„Jsou to vzdálení známí,“ odpověděl Konráð. „Ta holka utekla z domu. Nejspíš dost nasává. Poprosili mě, abych jim pomohl.“

„Aha, takže z tebe je teď soukromej detektiv?“

„Přesně tak,“ řekl Konráð. Na takové poznámky byl připraven. „Můžeš se mi na to mrknout?“

Židle za psacím stolem zavrzala, jak se s ní policista přesunul k počítači a naťukal dívčino jméno, přičemž huhlal něco o tom, že tohle správně vůbec nesmí dělat. Konráð mu dal za pravdu, konstatoval, že si toho je vědom, a velmi mu děkoval. Vyhledávání žádný výsledek nepřineslo. Pokud s ní v minulosti mělo co dělat protidrogové anebo celníci, do databáze se to nedostalo. Potenciální Lassi se objevil třikrát, jeden z nich se jmenoval Lárus a byl vrstevníkem pohřešované dívky. Vysloužil si několik podmínek za krádeže a něco si odseděl za pašování drog.

„Jestli je tady s tím, tak to pro ni vypadá špatně,“ prohlásil rocker. „Tohle je hovado.“

„Uvidíme,“ zabručel Konráð a zapsal si jméno. „Ti lidi o ni mají strach. Nic víc nevím.“

„Ozveš se mi, když narazíš na něco relevantního,“ oznámil pro forma rocker. Konráð ale věděl, že má práce nad hlavu a tohle ho ve skutečnosti nezajímá.

„Spolehni se,“ odpověděl Konráð zhruba stejně přesvědčivě.

Nehodlal se tou holkou, která určitě nezmizela, ale jen se vyhýbala prarodičům, moc dlouho zdržovat. Pokud byla pravda, co její babička zahlédla na záchodě, pak Danní klesla už hodně hluboko a Konráð pochyboval, že by se dala jen tak vrátit na správnou cestu pouze tím, že jim ji doručí domů. Pustil se do tohoto pátrání jen kvůli nebožce Erně, protože ti lidé bývali jejími přáteli. Pokud ji ale nenajde na první pokus, promluví si s nimi a znovu jim doporučí, aby se obrátili na policii, i kdyby tím měli poskvrnit pověst rodiny. Tu záležitost s drogami musel každopádně hlásit.

Kráčel po parkovišti za ředitelstvím zahloubán do těchto myšlenek, když tu se srazil s bývalou kolegyní a kamarádkou. Jmenovala se Marta, mířila přímo k němu a zajímala se, proč se tady motá. Byla to ta nejvíc neotesaná žena, kterou Konráð znal, vysoká, pevně stavěná a pro ostré slovo nechodila daleko. Po několika nevydařených vztazích se ženami, které všechny nakonec hodily ručník do ringu, teď žila sama. Začínala u kriminálky pod jeho vedením a rychle se spřátelili. Lepší komisařku neznal.

„Ahoj, Marto,“ řekl Konráð. „Tak zase jednou obloha bez mráčku.“

„Neměl bys být na golfu nebo se věnovat jiné podobné praštěnosti? Dělal Leó rozruch?“

„Ne. Co je s ním?“

„Příšerně vysírá. Cosi o tobě říkal. Jak jste tehdy spolupracovali. Víš, co je zač. Zase začal s pitím a myslí si, že jsme slepí. Chudák…“

„Byl snad v odmašťovně, ne?“

„Jo, loni. To na něj nezabírá. A čím zabíjíš čas ty? Ještě ti nudou nehrabe?“

„K tomu to zřejmě směřuje,“ připustil Konráð.

„Stejně ti ale závidím,“ povzdechla si Marta a na odchodu mu mávla na rozloučenou. „Udělám si pohodu, až skončím tady s touhle šaškárnou…“

Konráð se usmál. Takhle mluvila často, ale on věděl, že to nemyslí vážně. Víc než jednou Martu upozorňoval, že žádný vztah nemá šanci, pokud je vdaná za policii.

Vydal se na cestu vybaven adresami tří Lassiů a začal tím, u něhož by dívku hledal nejdřív. Ten člověk se jmenoval Lárus Hinriksson a evidentně byl starým známým policie a měl za sebou typickou kariéru. Drogy a drobná kriminalita od mládí, něco si už odseděl a vyráběl problémy jak na běžícím páse. Bydlel ve čtvrti Breiðholt, což měl Konráð při cestě domů. Bylo pozdně podzimní odpoledne a už se šeřilo. Lezavý severní vítr byl poslem zimy, která se již hlásila.

Konráð zaparkoval před bytovým blokem. Ve sklepě tu pronajímali jednotlivé místnosti, a jestli sedělo to, co říkal rocker, bydlel Lassi v jedné z nich. Před domem stála řada garáží. Vchodové dveře nešly otevřít, takže Konráð stiskl náhodně vybraný zvonek. Žádná reakce. Zkusil vedlejší, zase nic, ale když zazvonil na třetí, zazněl bzučák, aniž by se kdokoliv zajímal o to, kdo se dožaduje vstupu. Konráð vstoupil na schodiště a vydal se dolů. Kdesi nahoře vyšel z bytu nějaký muž a volal, kdo prý zvonil. Konráð nereagoval, jen počkal, až ten člověk zase zaleze do bytu.

Sklep byl tvořen temnou chodbou s uzavřenými kójemi, které patřily k jednotlivým bytům, a dvěma oddělenými pokoji. Konráð zaklepal na první dveře a poslouchal. Uvnitř se nic nehnulo. Zkusil kliku, ale bylo zamčeno. Tatáž hra se opakovala před druhou místností, ovšem tentokrát se dveře daly otevřít. Vstoupil do špinavého, zatuchlého pelechu a okamžitě věděl, že jde pozdě.

U stěny stála flekatá postel, po zemi se válely zbytky jídla a další věci a uprostřed všeho ležela asi dvacetiletá dívka.

Měla na sobě džíny a tričko odhalující celé paže. Z předloktí jí trčela injekční stříkačka. Konráð si klekl a zkusil puls. Dívka byla mrtvá. A nikoliv krátce, jak se mu zdálo. Ležela na boku, oči měla zavřené, jako kdyby pokojně spala.

Konráð zaklel, vstal a vytáhl z kapsy fotografii, aby se ujistil, že jde skutečně o pohřešovanou dívku. Ticho rozervalo vyzvánění jeho telefonu. Na displeji stálo jméno Eygló, a ačkoliv její hlas už dlouho neslyšel, zdálo se mu, jako by to bylo včera.

„Musíme se potkat,“ řekla.

„Děje se něco?“

„Musíme si promluvit.“

„Víš, já mám teď zrovna dost prá…“

„Pokud možno ještě dnes večer, Konráðe. Můžeš přijet ke mně?“

„No jo,“ řekl. „Ale asi se načekáš.“

„To nevadí, prostě přijeď, až budeš mít čas.“

Rozloučili se a Konráð navolil Martino číslo. Po pár zazvoněních to zvedla.

„Co je?“ zeptala se drze.

„Musíš přijet do Breiðholtu,“ řekl. „A vezmi s sebou techniky.“

Pět 

O půl hodiny později se to již v domě hemžilo policisty. Forenzní tým uzavřel vstupní prostor, schodiště do sklepa, chodbu tam a místnost, v níž ležela dívka. Dolů nesměl nikdo s výjimkou doktora, který ji prohlásil za mrtvou. Marta se svým mužstvem trpělivě čekala, zatímco technici dělali svou práci. K dispozici byla i sanitka, která měla mrtvou převézt do márnice fakultní nemocnice. Všechno nasvědčovalo nehodě – dívka se zřejmě předávkovala. Kriminalisté však nesměli opomenout žádnou možnost.

Konráð Martě vyprávěl o svém rozhovoru s dívčinými prarodiči, kteří se mu o několik hodin dříve svěřili a s úzkostí vyprávěli o výstřelcích své vnučky, která se evidentně zapletla do pašování drog. Že se z osobních důvodů báli zapojit policii, pravděpodobně doufali, že se ji podaří přivést k rozumu. A pak ta dívka zmizela. Konráð na protidrogovém získal adresu jistého Láruse Hinrikssona a rozhodl se, že ji cestou domů prověří – s tímto výsledkem.

„Přátelé?“ zeptala se Marta. Stáli na schodišti a sledovali techniky při práci. Obyvatelé domu se jeden po druhém vraceli z práce a již brzy směli do svých bytů. Vlekli nadité igelitové tašky supermarketu Bónus a děti, které stejně jako rodiče hleděly na to hemžení s otevřenými ústy. Kriminalisté se vydali vzhůru po schodech a klepali na dveře, aby zjistili něco o nájemnících ze sklepa. Majitelka dotyčné sklepní místnosti bydlela v prvním patře, ale nebyla doma.

„Ano, byli to Ernini přátelé,“ řekl Konráð. „Já je skoro neznám. Vlastně vůbec.“

„Chceš jim to oznámit ty?“ zeptala se Marta.

„Ne,“ odpověděl Konráð zamyšleně. „Radši to udělejte oficiální cestou vy.“

„Není hezký přinést lidem takovou zprávu.“

„Pokud jde o ně, tak ti mají zkušenosti.“

„Cože?“

„Před lety ztratili při autonehodě dceru,“ vysvětlil jí Konráð. „Matku toho děvčete. Buď citlivá.“

„Zatraceně…“ zasténala Marta.

Konráð jednomu policistovi, jehož neznal, vylíčil, co má s touto věcí společného a co ho sem do sklepa přivedlo. Ten člověk byl typický pedant, takže trvalo dlouho, než byl protokol hotový. Konráð netrpělivě čekal, až bude moct odjet. Chtěl se z této záležitosti co nejrychleji vyvléknout, přenechat případ policii, a litoval, že se nechal zatáhnout do života těch lidí a té mrtvé dívky. Bylo mu jich sice hluboce líto, ale nebylo jeho úkolem při nich stát.

Když se konečně rozloučil s Martou a seděl v autě, vzpomněl si na telefon od Eygló. Zdálo se, že má na srdci něco skutečně důležitého, což pro ni nebylo typické. Neznali se moc dlouho, setkali se jen několikrát a mluvili o Konráðově otci. Jejich otcové se spolu seznámili za válečných let a pořádali společně spiritistické seance, které nebyly úplně košer, a jejich podvod nakonec vyplul na povrch.

Engilbert, otec Eygló, si tu věc tehdy vzal příliš k srdci a utnul s Konráðovým otcem veškeré kontakty. Roky plynuly. Několik měsíců po smrti Konráðova otce spadl Engilbert do moře. Jeho tělo se našlo v přístavu Sundahöfn. Nikdy se neobjasnilo, zda to byla nehoda, nebo sebevražda. Konráð Eygló nedávno znovu kontaktoval, když v otcově pozůstalosti našel nějaké papíry, které ho přivedly na myšlenku, že ti dva svoje podvodné aktivity o něco později obnovili. Eygló toto podezření považovala za naprosto vyloučené.

Nikdy předtím Konráða nepozvala k sobě domů, doposud si jen volali nebo se scházeli v kavárnách, většinou z jeho popudu. Ona zpočátku nebyla z těchto schůzek nadšená, nechtěla o otci mluvit a Konráðův otec se jí vyloženě hnusil, protože mu kladla za vinu špatný psychický stav a zlý konec svého otce. Časem však začala být přístupnější a Konráð zaznamenal, že se k němu již chová jinak, jako kdyby jí dělalo dobře, že může konečně s někým mluvit o otci.

Konráð zastavil před řadovým domkem ve Fossvoguru. V obývacím pokoji se svítilo a on v okně zahlédl stín – zřejmě Eygló, která na něho čekala. Když zdolával několik schodů k domovním dveřím, přišla mu otevřít a pozvala ho dál. Přivítala ho jemná vůně vonných tyčinek a z obývacího pokoje zněla hudba, tak tichá, že téměř nebyla slyšet. Konráð ještě neviděl Eygló oblečenou v jiné barvě než v černé a i tentokrát na sobě měla černou sukni, černou halenku a stříbrný křížek na krku. Měla černé vlasy a byla hezká, bylo jí přes šedesát, ale vypadala nejméně o deset let mladší. Měla jemné rysy a bystré oči, kterým nejspíš nic neuniklo. Konráð předpokládal, že si barví vlasy, a říkal si, jak by asi vypadala, kdyby to nedělala. Erna si vlasy nebarvila nikdy a nechala věcem přirozený průběh.

„Promiň, že jsem na tebe tak tlačila, ale musím s tebou nutně mluvit,“ řekla Eygló a vedla ho do obýváku. „Kde jsi vlastně byl?“ zeptala se a opatrně začichala. „Jedeš ze skládky?“

Evidentně zachytila pach sklepa, který ulpěl na jeho oblečení. Věděl, že stejně jako její otec působila jako médium, a napadlo ho, jestli citlivý čich může být na tomto poli výhodou. Nejspíš při tom ale byly užitečné všechny smysly.

Konráð neměl důvod tajit, odkud přijíždí, a pověděl jí všechno o starších manželích, o dívce a jejím osudu a že ho Eygló zastihla přesně v okamžiku, kdy stál nad jejím mrtvým tělem.

„To mě mrzí,“ řekla polekaně. „Volala jsem ti v nejnevhodnějším okamžiku.“

„No jo, ne, to je v pořádku,“ uklidňoval ji Konráð.

„Ta chuděrka se předávkovala?“

„Vypadá to tak,“ potvrdil Konráð. „To se ještě podrobně prověří. O čem jsi chtěla mluvit?“

Eygló se dotkla stříbrného křížku, který nosila kolem krku, vypadalo to jako bezděčné gesto, které ji uklidňovalo.

„V podstatě jde o dvě věci,“ řekla tak tiše, že se k ní Konráð musel naklonit, aby jí rozuměl. „První je to, co jsem slyšela včera a nemohla jsem tomu uvěřit. A pak je tu jedna dívka, kterou jsem potkala ve dvanácti letech a vzpomněla jsem si na ni a…“

Zahleděla se na Konráða.

„Pořádala jsem seanci – což jsem nedělala, už ani nepamatuji.“

Šest 

Hosté jeden po druhém opustili řadový dům ve Fossvoguru, až v obývacím pokoji nakonec zůstala pouze Eygló a jedna stará žena. Eygló byla unavená a vyždímaná přesně jako dřív, když lidem pomáhala nahlédnout do záhrobí. Vyčerpaně se sesunula na své místo u kulatého stolu, u nějž se seance konala. Ta paní byla opravdu stará a důstojná, vyhublá, skoro slepá a hluchá. Vlasy měla na zádech spleteny do dvou dlouhých copů, v obou uších měla naslouchátka a oči si chránila slunečními brýlemi. Vypadala jako indiánský náčelník čekající, až ho odvezou zpátky do rezervace. Její syn se opozdil. Měl ji vyzvednout a odvézt do domova důchodců. Eygló starou paní znala z dřívějška, ale mnoho let se neviděly. Třebaže od posledního obřadu uběhla tak dlouhá doba, zjistila Eygló rychle, že všechno je jak dřív. Také hosté byli titíž jako tehdy. Někteří z nich tu bývali téměř pokaždé, když Eygló ještě pravidelně posílala pozvánky na tato sezení, anebo je navštěvovala u nich doma, pokud třeba někdo onemocněl a ona mohla pomoct zmírnit jeho utrpení. Nakonec s tím ale přestala a nechala své jasnovidecké schopnosti ležet ladem.

Eygló obvolala hosty jednoho po druhém a pozvala je na seanci, takže do Fossvoguru dorazilo šest osob, čtyři ženy a dva muži. Nikdo její nabídku neodmítl. Sesedli se okolo stolu a bylo to opravdu jako dřív, až na to, že zestárli. Schůzka proběhla bez mimořádných událostí. Jeden z mužů mezitím ovdověl a hledal odpovědi od své ženy. Ta k němu ale nemluvila. Místo ní se ohlásila matka jedné z žen. Eygló v obýváku cítila její přítomnost a vnímala, že jde o vážnou chorobu.

„Jde o tvého manžela?“ zeptala se Eygló ženy u stolu, aniž by věděla proč.

Žena přikývla.

„Nemoc už hodně pokročila,“ řekla Eygló.

„Je v hospici,“ potvrdila žena. „Dá se pro něj ještě něco udělat?“

Spojení s matkou zesláblo.

„Chce, abys důvěřovala lékařům,“ řekla Eygló.

Pak uplynula půlhodina otázek a odpovědí, dokud se Eygló neomluvila s tím, že už to dlouho nedělala a je vyčerpaná. Všichni pro to měli pochopení a už si chvíli jen povídali, než hosté začali pomalu vstávat. Všichni až na tu starou dámu čekající na syna.

Jmenovala se Málfríður a v padesátých a šedesátých letech bývala aktivní v Parapsychologickém spolku. Její muž býval známým léčitelem a ona jako jeho asistentka organizovala spiritistické seance a návštěvy u lidí, kteří chtěli využít sil jejího manžela a věřili, že dokáže navázat kontakt se světem mrtvých. Ona sama o existenci onoho světa nepochybovala a často mluvila o éterickém světě, kde se shromažďovaly duše, poté co opustily tělo. Mnozí vyhledávali jejího muže s otázkami ohledně onoho světa a stará paní zažila věci, které nebylo možné vysvětlit nikomu, kdo nevěřil v nadpřirozeno. Eygló si pamatovala dlouhé rozhovory ze svých mladých let, když čerstvě objevila své výjimečné schopnosti a ještě jim nerozuměla, ale chtěla do nich proniknout a umět je používat. Z tohoto důvodu se přiklonila k Parapsychologickému spolku a učila se od Málfríður nebát se svého daru a žít s ním, jako kdyby šlo o něco naprosto normálního, a smířit se s tím, že je jiná než ostatní.

„Kdy ten kluk konečně přijede?“ promluvila stará paní a myslela tím svého syna, který už také nebyl nejmladší.

„Určitě si myslel, že se to protáhne,“ řekla Eygló omluvně.

„Možná jsem mohla ještě pokračovat.“

„Jenom klid,“ řekla Málfríður. „Zvládlas to hezky. Jako vždycky. Máš na lidi blahodárný vliv. Stejně jako tvůj otec.“

Stará dáma se k ní naklonila.

„Proč jsi tohle shromáždění svolala?“

„Jak to myslíš?“

„Proč jsi nás sezvala?“ zeptala se Málfríður. „Jak to, že máš zase najednou zájem o seance?“

„Zajímalo mě, jak se mi to po letech zase podaří,“ vysvětlovala Eygló zdráhavě. Tuto otázku čekala, ale nerozhodla se předem, jak na ni odpoví.

„Dál nic?“

Eygló zavrtěla hlavou, ale Málfríður ji nenechala uniknout tak snadno.

„Po čem pátráš?“ zeptala se.

„Po ničem konkrétním, myslím,“ řekla Eygló.

„Myslelas, že to vyvoláš skrze nás? Skrz tu energii, která se v takovém kruhu uvolňuje?“

„Nevím, jak to myslíš,“ odvětila Eygló.

„Někdy mi připomínáš Bertiho…“ pronesla stará žena. Takhle říkávala Engilbertovi. „Nebylo hezké přihlížet, jak mrhá tím, co mu bylo dáno. Neustále nám něco tajil. Kdyby se neutopil, mohl svůj dar využít ke spoustě dobra.“

„Myslím, že z toho daru nebyl nikdy úplně šťastný.“

„Ne, to jistě ne. A ty? Je to smutné, co se přihodilo tvému otci. Byl to dobrý člověk, na to nezapomínej. Ale nevyrovnaný a přecitlivělý. Rád se napil. To rozhodně nebyla nejlepší kombinace. Měla tahle seance s Bertim něco společného?“

„Ne,“ řekla Eygló.

„Ohlásil se ti někdy, potom co nás opustil?“

„Ne.“

„Naprosto se se Spolkem rozešel,“ řekla Málfríður a napřímila se. „Nevíme, co prováděl a jestli se ještě angažoval jako médium, než zemřel. Bylo hrozné přihlížet, jak se ničí a odstřihuje stará přátelství. Manžel se na něj snažil působit, ale pak taky rezignoval. Říkal, že v jeho stavu to s ním nemůže dopadnout dobře.“

„Tohle matka říkala taky. V posledních měsících na tom byl opravdu zle.“

„Ano, užila si s ním svoje. Pro ni to taky bylo těžké. Pro vás obě. Příšerně těžké, to si umím představit.“

Stará dáma hleděla na Eygló přes ztmavená skla svých brýlí.

„Později jsme se dozvěděli, že se Berti zase vrátil do špatné společnosti,“ řekla. „Zdálo se, že ty pochybné existence aktivně vyhledává, asi protože od nich dostával kořalku. Kdosi ho pak zase viděl s tím člověkem, který mu tak ublížil.“

„S kým? S jakým člověkem?“

Stará paní odložila brýle. Její oči byly téměř bílé, a tedy citlivé na světlo a jas. Vnímala už jen obrysy pohybujících se věcí.

„Byl to ten muž, který ho za války využíval k podvodům, ten, co ho později zapíchli u jatek.“

Když Eygló zopakovala její slova, Konráð zvedl hlavu.

„Ona myslela otce?“ Těžko skrýval údiv. Eygló přikývla.

„Ona si myslí, že naši otcové znovu rozjeli křivárny?“ Eygló zase přikývla.

„Mysleli jsme… pro tebe byla tahle možnost přece vždycky vyloučená.“

„Ano.“

„Ti dva?“

„Ano.“

„Co dělali?“

„Bůh ví. Málfríður to někde zaslechla, nic víc nevěděla.“

Konráð se zahleděl na kulatý stůl a představil si, jak kolem něj sedí Eygló a její hosté a drží se za ruce. V koutě obývacího pokoje stál starý klavír, památeční kousek z Dánska, říkala Eygló.

„Proč jsi tu schůzku svolala?“ zeptal se. „Tuhle seanci. Cos té staré paní nechtěla říct? Něco, co se tě příliš dotýká?“

„Řekla jsem jí to, než odešla.“

„Tak co to bylo?“

„Ty na tyhle věci nevěříš,“ řekla Eygló, která znala Konráðův názor na posmrtný život a na nadpřirozeno.

„Nemá smysl to s tebou rozebírat.“

„Prostě mluv.“ Eygló váhala.

„Zase jsem ji viděla,“ řekla nakonec.

„Koho?“

„Jednu malou holku, která se mi zjevila, když mi bylo dvanáct. Vypadala stejně bezmocně jako tenkrát. Myslím, že ztratila panenku. Asi si myslí, že jí můžu pomoct ji najít.“

Sedm 

Marta jela k prarodičům Danní v doprovodu jednoho policisty v uniformě, aby je informovala o smrti jejich vnučky. Konráð jí dal jejich adresu ve Vesturbæru. Nechala tam poslat i duchovní útěchu, pastora z místní farnosti. Dorazil na místo dřív než policisté a čekal ve svém autě. Mladý policista, který řídil hlídkové auto, takovou zprávu ještě nikomu nikdy nepředával. Marta pastora stručně uvedla do obrazu ohledně té dívky a injekční stříkačky v její paži.

„Nešťastníci,“ řekl pastor.

„Ano, je to ošklivé,“ přizvukovala Marta.

Bylo už poměrně pozdě večer, ale viděli, že vnitřek domu je osvětlen velkou plochou obrazovkou, na níž běžel nějaký dokument o přírodě. Domem zazněl zvuk zvonku a Marta si uvědomila, že život těchto lidí převrátila naruby už jedna taková návštěva. Byl tehdy taky večer? Anebo noc?

Otevřít přišla starší žena a tázavě na tři návštěvníky hleděla. Marta okamžik vyčkala, než začala mluvit o důvodu jejich příjezdu. Snažila se o citlivá slova.

„Bože, ne, to nemůže být pravda!“ vykřikla žena.

Když zbledla a rozplakala se, zareagoval pastor jako první a odvedl ji do domu. Tam stál jako zkamenělý její manžel, který ten rozhovor vyslechl.

„Je to pravda?“ zeptal se tiše s pohledem upřeným na Martu.

„Bohužel,“ potvrdila. „Upřímnou soustrast. Je mi líto, že přináším tak zlé zprávy.“

Muž přešel ke své manželce, ovinul ji paží, vedl ji do obývacího pokoje a konejšivě na ni mluvil, třebaže sám byl v šoku. Pastor je následoval a posadil se k nim. Marta se držela v pozadí. Mladý policista zůstal stát u dveří.