Štěpán Javůrek 

Nebe nad Perninkem 

Vydala Moravská Bastei MOBA , s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Štěpán Javůrek, 2021 

© Moravská Bastei MOBA , s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0222-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-0223-1 (mobi)

4. ŘÍJNA 2020 

Konvice klapla do ticha. Voda byla uvařená. Petr ji vzal a zalil si svoji ranní kávu. Opřel se rukama o kuchyňskou linku a zadíval se oknem ven. Bylo podzimní, pošmourné ráno. Po protějších svazích se líně povalovala bílá mlha. Tráva, zbarvená podzimními odstíny, byla vlhká od rosy. Nepršelo, nesněžilo, jen lehounce mžilo. Přesto byl člověk, pokud v tom počasí vyrazil ven, brzo mokrý a prokřehlý. Ale těch, co tak učiní, dnes moc nebude. Ospalé horské městečko čeká klidná neděle.

Dlouhou dobu se od toho okna nemohl odlepit. Pozoroval tu pošmournost, tu syrovost, tolik typickou pro Krušné hory. Ten nečas, jak by někdo mohl říct. Pozoroval to a byl šťastný. Nikdy ve svém životě nebyl tak spokojený jako teď, v poslední době. Žil konečně svůj život. S Kamilou. V domě, který si vysnili, v horách, do kterých se zamiloval. Daleko od démonů, daleko od minulosti. Daleko od svých chyb a hříchů. Tady byl konečně tím, kým být chtěl. Nepřetvařoval se, nic nehrál, nikomu neubližoval. Jen žil. Miloval to tady.

Došel k dřevěnému kuchyňskému stolu, na kterém měl připraveny dvoje noviny a knihu. Byl to rituál. Když musela být Kamila o víkendu pryč, seděl celé dopoledne u svého stolu a četl. Po obědě se pak vydá ven. Do městečka. Do krámku, kde tehdy Kamilu poprvé spatřil. Ke kostelu. Na hřbitov. Pořád tady bylo co objevovat a obdivovat. Dnešní den stráví v tichu. Nejprve v tichu svého domu a pak v tichu podzimu, padajícího na jeho magické hory. Den rozjímání. Den, který patřil jen jemu. Petr se natáhl na gauč a vděčně si prohlížel útulný obývák jejich domu. Vzpomněl si, jak před lety, už bez manželky, která ho opustila, ležel v prázdném bytě na panelovém sídlišti. Ležel na matračce pohozené na starých, zašlých parketách. Všude okolo jen prach a špína, na zdech podivné barvy. Ležel v tichu stejném, které panovalo teď tady, a přece úplně jiném.

Bylo to v době, kdy chodil do práce a pil. Nic jiného. Služba, nemocnice, operace, vizita, papírování, domů. Jak přišel, hodil tašku na křeslo a šel do hospody. Měl pár oblíbených, ale bylo to vlastně jedno. Přečetl noviny, dal si pivo. Něco snědl, vypil pár panáků, a když ho vyhodili, šel domů. Cestou si občas dal ještě jedno u Vietnamce, kde se scházely ty nejhorší existence. Životní ztroskotanci. Opilci, holky nevalné pověsti, dělníci z Ukrajiny a pan doktor z okresní nemocnice.

Nazdar doktore, volali na něho, když přišel. Pojď si k nám sednout. A on si sedl, objednal panáky a měl pocit, že je král světa. Byl pro ně honorace. Honorace pro opilce. V noci přespal na své matračce, ráno vylezl a šel znovu léčit lidi. Do pitomé okresní nemocnice.

Často si to v poslední době připomínal. Byla to jeho terapie, jak do toho už nikdy nespadnout zpátky. Protože život tehdy a teď, to nešlo porovnat. Chlast ho málem zabil, ale nakonec to nedokázal. Kdyby ale přišel o svůj současný svět a o Kamilu, to by doopravdy nepřežil. Věděl to. A vůbec, Kamila. Ta ho vlastně zachránila.

15. ŘÍJNA 2017 

Poznal ji v době, kdy už stál konečně zase pevně na nohou. 15. října 2017. Bylo to téměř rok a půl po té noci, kdy ho polomrtvého přivezli do jeho vlastní nemocnice. Na jeho vlastní oddělení. Když tak o tom přemýšlel, brzy budou mít výročí. Nesmí na to zapomenout. Mohl by Kamilu pozvat na romantickou večeři. Určitě to udělá.

V době, kdy se s ní seznámil, už v nemocnici dávno nepracoval. Překročil Rubikon a nebyla cesta zpět. Bydlel ještě pořád v bytě na sídlišti a už pěkně dlouhou dobu hledal možnost, jak by se mohl vrátit k medicíně. Nechlastal, ale málokdo z těch, kdo znali jeho minulost, mu to věřil. Ani v jeho vchodu na sídlišti, ani ve městě, kde jej znali jen jako opilce. A už vůbec mu nevěřili ti, kteří s ním v minulosti pracovali. Mezi lékaři měl vypálený cejch. Ostatně Mirek, který teď byl primářem na jeho bývalém oddělení, mu jasně naznačil, ať už se ve špitále neobjevuje. Nikdy. Samotného by ho to ani nenapadlo. Petr se medicíny vzdát nechtěl. Měl atestaci jako praktický lékař, nemohl ale najít ani ten blbý obvod. Pověst je někdy tou největší reklamou.

Bojoval však dál, rozhodnutý, že už nikdy v životě nic nevzdá. Procházel noviny, inzeráty a objížděl čím dál menší a zapadlejší vsi, kde by pro doktora snesli modré z nebe. Ovšem ne pro doktora, co chlastá. Bylo to vždycky stejné.

„Dobrý den, jsem atestovaný praktický lékař a rád bych si zařídil praxi právě u vás.“

„Pane doktore, vás nám posílá samo nebe! Přijeďte, hned Vás vezmeme.“

Následovalo osobní setkání. Nadšení pana starosty či paní starostky bylo nefalšované. Loučili se s úsměvy, srdečnými stisky ruky a slovy, že je vše domluveno. A za pár dní, během nichž se do vsi záhadným způsobem dostala zpráva o Petrově minulosti, přišel strohý e-mail s poděkováním za zájem, který ale bohužel není oboustranný. Ať se vám daří. Ty zprávy o něm rozesílala Nina, stále ještě jeho manželka. Možná to byl i Mirek. I když tomu příliš nevěřil. Leda že by mu to nařídila. Chápal, že ho nenávidí, ale nerozuměl tomu, proč to všechno dělá. To bylo ubohé i na ni. Litoval ji. Nina byla vlastně mnohem nešťastnější než on.

Petr tak hledal dál. Ten den, 15. října, nasedl ráno do svého auta a vydal se za dalším inzerátem. Do Perninku. Do Krušných hor. Měl tam domluvenou schůzku. Kolikátou už? Pernink nebyl daleko. Přesto jej nikdy předtím nenavštívil. Když se toho dne do malého městečka vydal poprvé, bylo doopravdy škaredě. Zastavil na malém plácku kousek od úřadu, přímo před domem, kde měl ordinaci místní praktický lékař. Ta byla už více než rok prázdná. Začalo pršet. Motor svého volkswagenu nechal běžet. V rádiu zrovna hráli Lemon Tree od Fools Garden.

Miloval tu písničku. Pa – paradáda – tydamtam, klepal prsty do volantu. Když skončila, konečně vystoupil. U starostky měl být za dvacet minut. Měl čas. Naproti parkovišti svítila do zamračeného dne výloha krámku. Krámek U Patrika. Půjdu si zatím koupit noviny a šáteček, rozhodl se.

S hlavou skloněnou proti dešti se rozběhl přes silnici ke dveřím obchodu. Teprve v momentě, kdy za ně vzal a vstoupil dovnitř, zvedl hlavu a rozhlédl se. Kousek za vstupem do obchodu byla moderní kasa. Celý krámek byl ostatně moderní a pěkný. A za tou kasou, nebo spíš u počítače, který sloužil namísto ní, stála rusovláska s velkýma přátelskýma očima. Ten první pohled se Petrovi navždy vryl do paměti. Překvapeně, ale mile se na něho podívala a lehce se usmála.

„Dobrý den,“ pozdravila ho.

Oblečena byla do černého svetru s nákrčníkem, rudé vlasy rozpuštěné, sčesané dozadu tak, že odhalovaly celé čelo. Měla nádherně souměrný obličej. Pod rovným nosem se táhly decentně namalované plné rty. Hluboké, chytré a tajemné oči. Ty oči. Ty miloval na Kamile nejvíc. Zvědavě si ho prohlížela. Nebyl v tom ani chtíč, ani strach. Byla v tom opravdová a bezelstná zvídavost. Ne zlá, nepříjemná, taková, jakou projevují drbny a hlupačky. Byla to zvědavost značící upřímný zájem o člověka. Takovou zvědavost mají citliví lidé. A to Petr věděl. Sám byl takový.

„Dobrý den,“ pozdravil ji a rychle uhnul pohledem, snad aby si nevšimla, jak moc ho zaujala. Prošel kolem ní dál do krámku. Když ji míjel, ucítil její vůni. Srdce se mu rozbušilo.

Ty seš ale trouba, říkal sám sobě, když se zastavil v zadní části krámku. Vzal si banánové mléko, nějaký sýr a šáteček. Noviny nenašel. Vrátil se tedy dopředu, k ní. Musel tu ženu oslovit. Odjakživa byl suverén, nikdy neměl problém mluvit před cizími lidmi. Často v minulosti přednášel pro studenty. Tedy dokud na něj byl spoleh, že na přednášku dorazí střízlivý. Nebo že na ni alespoň dorazí. Pak ho přestali zvát. Teď v něm ale byla malá dušička. Cítil se jako školák.

„Můžu vás poprosit?“

Usmála se na něj. Tím dala najevo, že může.

„Máte noviny?“

Usmála se ještě jednou a ukázala prstem za jeho záda. Otočil se a koukal přímo na velký stojan plný tiskovin. Tak teď to vypadá, že jsem to udělal naschvál, pomyslel si. Sebral Právo a Sport. Vždycky četl Právo a Sport.

Vyskládal nákup na pult a prohlížel si její hbité ruce.

„Sedmdesát čtyři.“ Začala mu nákup skládat do malé igelitky.

Vytáhl stokorunu. Když mu předávala tašku i když mu vracela drobné, lehce se dotkla svým prstem jeho. To byla ale síla.

„Snad jste nepřijel na výlet v takovém počasí?“ Byla úžasně bezprostřední.

„Kdepak, jdu za vaší paní starostkou,“ usmál se na ni.

„No tak to vám přeji dobré pořízení, Anička je moc hodná.“

„Děkuji. Ale v dobré pořízení moc nevěřím,“ řekl upřímně.

„Ale jo, cítím, že dneska máte šťastný den,“ sevřela pěsti ve vzduchu.

Byla prostě skvělá.

„Jste milá. Přijdu vám říct, jak jsem pochodil,“ vypadlo z něho. Sám byl překvapený, co se to tady odehrává. Že by měl opravdu šťastný den?

„Budu se těšit,“ dala najevo souhlas.

„Na shledanou.“

Vzal tašku a vyběhl zpět do deštivého dne. Uklidil věci do auta a namířil si to přímo na blízký úřad. Velká, světle žlutá budova. Působila pochmurně v tom nevlídném počasí. Paní starostka ho už očekávala. Byla to asi šedesátiletá usměvavá dáma. Kdysi musela být docela pěkná ženská. Dneska měla trochu větší pozadí, ve tváři působila dost strhaně, ale jiskru v oku, tu neztratila.

„Pěkně vás u nás vítám,“ pokynula Petrovi, aby se posadil. Ostražitě si ho prohlížela. Jako by něco hledala. Po krátkých formalitách, uvaření kávy a donesení sušenek se starostka posadila naproti němu a položila před něho papír.

Okamžitě poznal rukopis. Nina. Takže už je rychlejší než on. V tu chvíli z něho vyprchala veškerá energie. Bylo zase po všem. Musela jí to říct jeho máma. Té jediné svěřil, že jede sem do Perninku. Určitě to neudělala se zlým úmyslem. Občas se s Ninou sešla na kávu. Jeden čas je pojilo společné trápení, které jim oběma jejich manžel a syn pravidelně připravoval. A od té doby k sobě měly blíž. Teď ho to dohnalo. Zase.

Podíval se na starostku, která si jej stále prohlížela. Neměl chuť cokoliv říkat. Zbytečně se hájit, bránit. A už vůbec ne jí něco slibovat. Byla to cizí ženská a nic o něm nevěděla. Mlčel a čekal, až ho taktně vyprovodí z kanceláře. Mohli si tuhle trapnou chvilku odpustit.

„Nechcete si to přečíst?“ zeptala se.

„To nechci.“

„Ani se vám nedivím.“ Zvedla se, vzala dopis ze stolu, došla ke skartovačce a nechala ho projet strojem. Překvapeně na ni pohlédl. Posadila se zpátky ke stolu, zamíchala kávu a uvelebila se.

„Měli bychom si spolu hned na začátku něco vyjasnit,“ řekla.

Byla zvyklá vést nepříjemné hovory. Patřilo to k její práci. Petr stále mlčel. Správně odhadl, že bude lepší nechat mluvit ji.

„Já z duše nenávidím udavačské dopisy,“ začala.

„A taky jsem si jich za komunistů užila až dost. Ostatně i sem na úřad na mě občas něco přijde,“ povzbudila ho úsměvem. „Potřebuju obvoďáka, pane Holoubku. A je mi jasný, že když se někdo hlásí na plný úvazek sem na konec světa, není to jen tak. Takže abych to shrnula. Jsem ochotná udělat tlustou čáru za vaší minulostí. Nezajímá mě, co jste dělal doteď. Ale tady si vás ohlídám.“

A bylo to.

„Děkuju.“ To bylo jediné, na co se v tu chvíli zmohl. Poděkovat. Vše ostatní domluvili během následujících několika minut.

„Ordinaci si prohlédnete příští týden, až přijedete podepsat smlouvu. Dneska už na vás nemám čas.“

Právě čas starostka evidentně neztrácela. A Petr věděl, že od prvního listopadu bude zase doktor.

„Kdybyste potřeboval pomoct s bydlením, zavolejte.“

„Myslím, že na to je času dost,“ odvětil.

„Až tady budete pár dní, už se vám odsud nebude nikdy chtít,“ prorokovala s milým úsměvem.

Vyšel zpět před úřad. Počasí se úplně proměnilo. Mlha se zvedla do výšky a skrze oblačnou oblohu prosvítaly paprsky slunce, odrážející se od lesklé silnice. Dal ruce v bok a zhluboka se nadechl čistého horského vzduchu. Podíval se na úzkou věž kostela, která se tyčila za JEHO budoucí ordinací. Pernink. Kdo by si kdy pomyslel, že skončím zrovna tady. Osudu neporučíš. Rychlou chůzí se vydal směrem ke krámku. Musí té neznámé říct, že měla pravdu. Dneska má šťastný den.

Rozrazil dveře a už se chystal spustit, když si všiml, že v obchodě tentokrát nejsou sami. Nějaký penzista zrovna platil svoje rohlíky a vajíčka. Polkl naprázdno a vydal se dovnitř nakupovat další zbytečnosti. Začala se mu smát. Dědovi to trvalo, ale nakonec se vypotácel ven. Poté se konečně, zářící momentálním návalem štěstí, přiřítil na kasu, v ruce dvě čokolády, ani vlastně nevěděl jaké.

„Měla jste pravdu, dneska mám šťastný den.“

„Já jsem vám to říkala.“ Zase si ho prohlížela těma zvídavýma očima.

„Od prvního listopadu budeme pracovat kousek od sebe,“ mrkl na ni.

„Copak tady u nás budete dělat?“

„Praktického lékaře,“ odpověděl.

Byl hrdý na to, že se jí může pochlubit. Jsem hrdý na to, že jsem obvoďák. Co by tomu asi řekli profesor Beran nebo docent Hrabák. Musel se v duchu pousmát.

„Tak vy jste doktor? To bych do vás neřekla. Jste takový normální.“

„A doktoři nejsou normální?“ zeptal se pobaveně.

„Já vlastně popravdě nevím, moc doktorů osobně neznám. A tady v Perninku dlouho žádného nemáme.“

„Ale zamluvili jsme to, že jste mi přinesla štěstí. Rád bych vám to nějak oplatil,“ šel teď přímo na věc.

Chtěl ji pozvat na kávu. Chtěl ji poznat. A zvát holky na kafe, to byla po většinu jeho života běžná rutina.

„Houby. Štěstí si každý přináší sám. Jde o to jít mu naproti.“

„A přesto bych vám to rád vrátil. Co takhle pozvání na kávu?“

„Vysedávání po kafíčkách zrovna nemusím. Ale ráda vám ukážu Pernink. Můžeme se někdy projít po okolí.“ Kamila taková nebyla, už dlouho se s nikým takhle snadno neseznámila. Měla své zkušenosti a dávala si pozor. Trochu tím zaskočila samu sebe. Ale už to řekla, tak co.

„Tak zítra?“ chytil se rychle šance.

„Vy jste nějaký nedočkavý,“ naoko oponovala. „Zítra jsem tady. Ale v sobotu bych mohla.“

„V deset?“ zeptal se.

„Hory jsem nejkrásnější ráno. V osm,“ určila čas.

„Domluveno.“

Zaplatil, rozloučil se a vyšel ven. Byl v naprosté euforii. Najednou se mu zdálo, že Pernink je nejkrásnější vesnička na celém světě. Sedl do auta, rádio pustil na plné pecky a falešně si prozpěvoval. Jako kluk. Jel zpátky na své šedé sídliště s vidinou toho, že jeho svět se začíná dávat definitivně do pořádku. V sobotu. V sobotu v osm.

ŘÍJEN 1995 

Svoji ženu poznal Petr na vysoké škole. Seznámil je jeho kamarád Mirek a mnohokrát toho později litoval. Petr s Mirkem se spolu znali již od gymnázia. Nikdy nebyli velkými kamarády, Petr považoval Mirka za nudného poseru a Mirek Petra za sebestředného hajzla, kterému všechno jde až příliš lehce a samo. Zatímco Mirek se poctivě učil a dělal vše pro to, aby se dostal na medicínu, což byl jeho sen od mládí, Petr na školu kašlal, radši hrál fotbal a tahal se s děvčaty. Každou chvíli měl nějakou jinou, na rozdíl od svého plachého spolužáka. A přes to všechno měl skoro vždycky vyznamenání. Učitelé ho měli svým způsobem rádi, přestože byl samý průšvih.

Korunu všemu nasadil v momentě, kdy se rozhodovalo, kam kdo půjde studovat. Petr nikdy o medicíně nemluvil. Přesto se na ni přihlásil a stejně jako Mirek se na ni dostal. Medicína pak ty dva zcela odlišné chlapce dala dohromady. Byli jediní z jejich třídy, kteří se na vysněnou školu dostali. Navíc na stejnou fakultu. Když pak Petr přišel s nápadem, že by spolu mohli bydlet na koleji, byl vlastně Mirek rád. Dočasně.

První měsíc ve škole spolu trávili hodně času. Jakmile ale Petr poznal další spolužáky (a hlavně spolužačky), zajímal se o svého kamaráda čím dál méně. Občas ho vytáhl alespoň na pivo do Klubu, když neměl s kým jiným jít. Mirkovi ta ztráta pozornosti nevadila. Kromě toho, že opravdu poctivě studoval – na rozdíl od Petra mu to nešlo od ruky samo –, se na konci prvního semestru poprvé zamiloval. Do studentky ekonomie, která chodila hrát tenis do stejného klubu. Jmenovala se Nina a záhy spolu začali chodit. Mirek o ní nadšeně vyprávěl Petrovi a ten si myslel své. Musí být hrozná, když ji baví tenhle posera.

Každou středu chodil Petr hrát s partou fotbal. Když skončili, chodili na jedno. Pokaždé měl ukrutnou žízeň. Tentokrát mu ale chyběl parťák. Kluci šli někam do města na koncert. Než šel hrát, potkal se na koleji s Mirkem.

„Čau, nezajdeme na jedno?“

„Čau Petře, no já asi půjdu odpoledne s Ninou do Klubu,“ omluvně se vykrucoval.

„O. K. Tak já se na chvíli stavím, až pojedu z fotbalu.“ Neměl chuť s poserou diskutovat. A taky chtěl konečně vidět tu kopretinu.

„No, dobře,“ kuňkal Mirek.

Po tréninku sedl Petr na tramvaj a rozjel se na Strahov. Šel rovnou do Klubu, neodnesl si ani tašku. Spatřil je vzadu v rohu, daleko od dveří. Mirek něco vyprávěl a blbě se culil na blondýnu, která seděla zády.

„Čau, mládeži,“ hodil tašku do rohu a zaplul na volnou židli.

„To je Petr. A to je Nina,“ vzájemně je představil Mirek.

Podali si ruce. Měla pevný stisk a koukala mu přímo do očí. Jako když se představuje chlap. Pozorně si ji prohlédl. Hezká. Zajímavá a hezká. Byla pihatá a měla bledou kůži. Když se smála, vynikly její bílé zuby. Dva přední měla trochu větší, ale i to jí dělalo zajímavou. Byla hubená a měla celkem velká prsa. Proč má to triko ke krku, pomyslel si. Takové vnady by se měly ukazovat. Objednal si pivo, na ex vytáhl tři čtvrtiny sklenice a začal se s Ninou bavit, jako by tam její přítel ani nebyl. Typický Petr.

Dal si další pivko a za chvíli už vyprávěl historky, strhl veškerou pozornost na sebe a bavil se s ní, jako by se snad znali léta. Mirek se jeho vtipům také smál, ale o poznání méně než ona. Petr prostě musel být za každou cenu středem pozornosti. Líbil se jí. Byl rozhodně zábavnější než ten, se kterým sem dnes přišla. A taky hezčí.

Když si odskočila, prohlédl si ji konečně zezadu. Měla úžasný zadek. Štíhlá, ale v bocích plná. Představil si, jaká by byla u něj na koleji. Tebe dostanu, pomyslel si. A to měl teprve třetí pivo. Dál pak seděli, popíjeli a bavili se. Nina s Petrem spolu nepokrytě flirtovali a Mirek dřepěl jako trouba. Jak já ho nesnáším, myslel si v duchu. Nejraději by odešel a dvakrát to také zkusil navrhnout. Jí se ale nechtělo. Petr objednal panáky. Byl rozjetý. Mirek chtěl být druhý den ve formě na přednášky, ale ona jít odmítala a samotnou ji tu nechat nemohl. Bůh ví, jak by to dopadlo.

Z Klubu je vyhodili až se zavíračkou. Mirek šel Ninu doprovodit domů. Nebydlela na koleji, rodina jí platila byt na Kajetánce. Petr se rozhodl, že půjde s nimi.

Parchant, pomyslel si Mirek, nenechá nám chvíli soukromí. Když se s Ninou rozloučili, vydali se zpátky na kolej.

„Pojď ještě na jedno,“ strkal do kamaráda rozjetý Petr. Nikdy nevěděl, kdy má dost.

„Ne, už ne. Musím ráno na přednášku.“

„Vyser se na to, ty vole. Paříme, ne?“

Mirek byl ale neoblomný. Nikdy se nenechal zviklat, když nechtěl. Měl svoje zásady.

„Tak jdi do prdele,“ zaplul Petr do nejbližšího lokálu. Dal si ještě dvě. Myslel na tu holku. Nebo spíš na sebe. Měl chuť na sex. S kýmkoliv, ale s ní nejraději. A protože se po chlastu nikdy neuměl ovládat a nebral na nic a na nikoho ohledy, zaplatil a vydal se pěšky zpátky k jejímu vchodu. Projížděl zvonky, ale bylo to k ničemu. Stejně nevěděl, jak se jmenuje. Přešlapoval ještě chvíli kolem, ale v oknech byla tma. Musel si nechat zajít chuť. Pro dnešek. Stejně už bylo pozdě. Vrátil se na kolej. Když druhý den Mirek odešel na přednášku, sebral mu ze stolu její rozvrh, který tam měl pečlivě opsaný. Dneska končí ve tři hodiny. Na Žižkově. To bude posera ještě zařezávat ve škole. Dal si sprchu a šel sehnat něco k snědku.

Odpoledne sedl na autobus a vydal se na Žižkov.

Nina vyšla z hlavní budovy sama. Kamarádek měla jen pár. Nebyla z těch, kdo potřeboval být neustále ve společnosti. Na sobě měla bílé tričko, bohužel zase až ke krku, černé přiléhavé kalhoty a sportovní boty. Namísto kabelky měla přes rameno přehozený batoh. Klučičí styl. Šla rychlou, trhavou chůzí. Modelka by z ní fakt být nemohla, i když postavu měla jako lusk. Nasadila si sluneční brýle a zvedla hlavu. A právě v tom okamžiku si všimla známé figury a překvapením zpomalila. Seděl na podstavci sochy a usmíval se na ni. Rozbušilo se jí srdce vzrušením. Byl hezký. Zábavný. A teď byl tady. Co to má všechno znamenat?

„Ahoj?“ řekla mu potichu, v hlase bylo znát překvapení.

Očekávala nějaké vysvětlení jeho přítomnosti.

„Ahoj, to koukáš, co?“ Byl absolutně v pohodě. Ocitl se na lovu a cítil se jako ryba ve vodě.

„Co ty tady?“

„Přišel jsem za tebou.“

Jeho sebejistota jí imponovala.

„Za mnou?“ Nevěděla co říct, a tak kladla tyhle infantilní otázky.

„Včera to bylo fajn, tak jsem si říkal, že bychom se mohli líp poznat.“

„Jo, nakonec proč ne.“ Nina přistoupila na jeho hru.

„Nechceš se jít projít?“ nabídl jí.

„Dneska tě asi zklamu, musím jet domů, něco mám.“ Byl sice zvědavý, ale nedal nic najevo. Jestli to má být hra, kdo vydrží víc, bude ji hrát. A jestli něco opravdu má, stejně s tím nic neudělá.

„Tak to je škoda,“ dodal lhostejně. „Můžu tě aspoň doprovodit na autobus?“

„To můžeš,“ přitakala. „A projít se můžeme jít zítra dopoledne.“ Usmála se na něj. Už byla jeho.

Doprovodil ji na zastávku a pak jel několik stanic s ní. Chtěla vědět, jak přišel na to, kde a kdy ji najde. Vyprávěl jí historku o tom, jak sebral Mirkovi její rozvrh. Bavil ji. Na rozdíl od jejího vlastního kluka. Jaký paradox. Když pak u nádraží Střed vystupoval, protáhl se okolo ní, naprosto nečekaně ji políbil na tvář a vyskočil z vozu.

„Tak zítra,“ otočil se dole a čekal, až se dveře zavřou a autobus odjede.

„V deset hodin tady?“ zamávala mu.

Ukázal jí palec nahoru a pak mu zmizela v dálce. Tak zítra, pomyslel si a zaplul do první hospody. Druhý den se opět vykašlal na přednášky. Ráno se rozloučil s nic netušícím Mirkem, jako by se nechumelilo, a pečlivě oblečený, oholený a navoněný vyrazil do centra. Když chtěl, dokázal být okouzlující. To musela Nina uznat i později, v dobách, kdy se jejich vztah začal hroutit. Ten první den ji vzal na Staroměstské náměstí, odtud přes Staré židovské město na Karlův most, Hradčany a pak na Letnou, do parku. Tam si dali zmrzlinu. Celou cestu jí poutavě vyprávěl. O ulicích, mostech, domech. Kde kdo žil, čím se který dům proslavil. Kudy kráčela historie. Mluvil se zaujetím, ji ale více než historická Praha zajímal on. Byla ráda, když se po nekonečné procházce konečně posadili. Uvědomila si, že Petr mluví celou dobu. Ona se skoro nedostala ke slovu. Ale nevadilo jí to. Sedli si na volnou, stranou posazenou lavičku. Chvíli mlčeli a pak ji chytil za ruku. Pevně ho stiskla. Oba měli zpocené dlaně a oběma jim tloukla srdce. Bylo to vzrušující dobrodružství.

„Mirek by asi radost neměl,“ řekl suše. Oba se tomu zasmáli.

„Stejně mě nebavil,“ dodala cynicky.

Procourali spolu celé odpoledne, vůbec se jim nechtělo domů. Došli až na nábřeží. Pod Mánesův most. Tam ji Petr zničehonic prudce otočil a poprvé ji začal líbat. Bylo to jako vyhrát při fotbale. Euforie. Později si jasně uvědomoval, že ji nikdy doopravdy nemiloval. Spíš po ní toužil. Byla to vášeň, chtíč, posedlost. Ale teď, v tuhle chvíli, nad tím vůbec neuvažoval. Přitiskl si ji k sobě a sáhl jí na zadek. Pevně ji stiskl a okamžitě se vzrušil. Cítila to. Byla nadržená jako zvíře. Vůbec neměla ponětí, že je něčeho takového schopná. Když to odpoledne končilo, poprvé si dokázala vzpomenout na Mirka. V tu chvíli ji přepadly výčitky. Ale jen na malou chvíli.

„Hele, Petře, potřebovala bych, abychom tohle mezi námi zatím udrželi v tajnosti.“

„Před poserou?“

„Neříkej mu tak!“ Nechtěla být zlá. Odmlčel se.

„Řekneš mu to?“

„Jo!“ Byla zvyklá řešit problémy hned. „Řeknu mu to, ale chci, aby to věděl první ode mě. Ty zatím vydržíš mlčet!“ zabodla mu rázně prst do hrudníku.

Impulzivní a panovačná holka.

„Ale jen že jsi to ty!“ uklidnil ji.

Když se pak konečně rozešli, odjížděli každý svým směrem se zcela odlišnými pocity. Ona byla poblouzněná. Petrovou výřečností, bezprostředností, temperamentem. Snad si i myslela, že je zamilovaná. Možná takového citu v té době ještě byla schopná. Možná právě proto odjížděla také s výčitkami svědomí.

Petr to měl jednodušší. Žádné výčitky neměl. Odjížděl s pocitem vzrušení a štěstí. Vzrušení z nového dobrodružství a štěstí ze svého dnešního vítězství. Ale i on se upřímně těšil, až ji uvidí příště.

21. ŘÍJNA 2017 

Konečně nadešla sobota. Den výletu s neznámou kráskou z Perninku. Petr pořád ještě nevěděl, jak se jmenuje. Ráno nemohl dospat. Byl šíleně nervózní. Sám sobě se musel smát. Vykoupal se, oholil a pak se několikrát převlékl. Pořád nebyl sám se sebou spokojený. Blázne, říkal si. Nasnídal se a došel si na záchod. Nerad by se na první schůzce dostal do nějaké trapné situace. Ale byla to vůbec schůzka? Netušil, co od toho může očekávat. A hlavně co očekává ona. Ach jo. Vyběhl z domu, došel k autu a vyrazil. Měl na cestu skoro celou hodinu. To stihne. Bušilo mu srdce a potily se mu ruce. Byl jako malý kluk. Tuhle cestu teď budu jezdit denně, pomyslel si za Novou Rolí. V zimě to bude výživné.

Ostatně ani dnes nebylo zrovna výstavní počasí.

Pošmourné ráno. Zima, která měla záhy udeřit na celé pohoří, byla cítit ve vzduchu čím dál tím víc. Sychravo doprovázela hustá bílá mlha, povalující se těsně nad zemí všude kolem. Čím více auto stoupalo ke krušnohorským kopcům, tím více se přibližovala nízko ležící olověná obloha. V Nejdku odbočil doprava a vydal se klikatou silnicí po úbočí Tisovského vrchu směrem ke svému cíli. Nad Perninkem, tam, kde končí vlek sjezdovky, se podíval na hodinky a zastavil.

Zbývalo mu dvacet minut, a tak vystoupil z auta. Městečko měl pod sebou jako na dlani. I tady se válela mlha. Nabral do plic ledový vzduch a protáhl se. Dole zaštěkal pes, jinak bylo všude ticho. Ten klid tady ho nabíjel energií. Počasí navozovalo melancholickou náladu. Nebude trvat dlouho a přijde první sníh letošní zimy. Z komínů domů pod ním stoupal světlý kouř. Všude tam byli lidé. V teple, schovaní za okny se svými rodinami. Záviděl jim. Ještě jednou se zhluboka nadechl, vlezl zpět do auta a rozjel se dolů.

Zaparkoval nad školou, kousek od kostela, před kterým se dal dolů ke krámku, kde se měli potkat. A pak ji uviděl. Už na něho čekala. Seděla na lavičce na malé zelené ploše kousek od mostu přes říčku Bystřici. Byla opřená, ruku přehozenou přes opěradlo lavičky, a zase si ho prohlížela s potutelným, zvědavým, kouzelným úsměvem. Na rozdíl od něho byla připravená. Pohorky, černé kalhoty, zimní bunda. Dokonce měla i pletenou čepici, zpod které jí padaly prameny rudých vlasů. Vypadala jako víla. Je krásná, pomyslel si, než k ní došel. Zase cítil, jak mu buší srdce. Klid, hlavně klid, přikázal si.

„Dobré ráno,“ došel až k ní.

„Kamila,“ stoupla si a představila se mu.

Tak takhle se jmenovala. Celý ten týden o tom přemýšlel. Kamila. To by ho nenapadlo. Když se nad tím ale zamyslel, bylo to krásné jméno. A hodilo se k ní.

„Já jsem Petr.“

„Já vím,“ přitakala suverénně.

„Víte to?“ překvapeně zvedl obočí.

„Víš! Lepší bude víš! Tykání…“ navrhla.

„Jo, jasně, to bude lepší,“ pochopil a podal jí ruku. Když se ho dotkla, projela jím vlna vzrušení a po zádech mu přeběhl mráz. Nedal na sobě ale nic znát.

„Takže jak to víš?“

„Doktor Petr Holoubek. Nový praktický lékař pro Pernink, Horní Blatnou a Abertamy. Támhle je to na vývěsce.“ Ukázala směrem k úřadu.

„Jo takhle. Už se tady o mně ví,“ usmál se.

„Ne všechno. Ale od toho jsem na dnešek naplánovala dlouhý výlet.“

Pak si nasadila batoh, navlékla rukavice a vyrazili na cestu. Po stezce směrem na Abertamy. Kousek za Perninkem se Petr zastavil a pozoroval místní hřbitov umístěný ve stráni. Magické místo. Mělo neuvěřitelnou sílu, energii a zasáhlo ho. Jako Kamila. Co se to tady se mnou děje, pomyslel si. Toužil se o své neznámé průvodkyni něco dozvědět, a tak zapředl hovor.

„Musí být úžasné žít v tak krásné přírodě!“ podíval se na ni.

„Je to úžasné. Ale já tady nežiju odjakživa. I když hezká řádka let už to je. Jsem holka z Opavy.“

„Z Opavy? A jak ses dostala sem?“ Byla samé překvapení.

„To je dlouhá historie.“

„Od toho sis přece naplánovala dlouhý výlet, ne?“ rozesmál ji. Nechtěla se ale dát jen tak.

„Myslela jsem, že se dnes bude mluvit o vás, pane doktore.“

„Tak to jste se spletla, paní Tajemná.“

„No tak tedy dobře, dobře,“ povolila konečně. „Tak co by tě zajímalo?“

„Můžeš mně třeba povyprávět, jak se holka z Opavy dostane do Krušných hor,“ pobídl ji.

„To není zase tak zajímavý příběh,“ uvolnila si šálu u krku a začala vyprávět.

Kamila se narodila do docela normální rodiny. Maminka Hana byla učitelka, tatínek Leopold, kterému doma neřekli jinak než Polda, byl ředitelem základní umělecké školy. Tatínek byl pro malou Kamilku vždy hrdinou. A ona jeho malou holčičkou. Měli k sobě blízko. Kamila měla ještě o tři roky starší sestru Lenku. Rodinka si žila celkem spokojeně v malém domku na kraji Opavy. Měli zahradu, psa, chodili na výlety, na víkendy jezdili k babičce do Krnova. Nebo lyžovat do Jeseníků. Možná právě tam se Kamila zamilovala do hor. Cítila se v nich svobodná. Nezranitelná. Nespoutaná a volná. Hory pro ni byly křídly.

Stejně jako hory milovala knížky, zpívání a malování.

Byla umělecky založená. Ještě na prvním stupni začala chodit do kroužku. A od té doby měla jasno. Kdokoliv se jí ptal, co by jednou chtěla dělat, vždy se bez váhání dozvěděl: chci být herečka!

Pak přišlo gymnázium. První lásky, první zklamání. Ale pořád úplně obyčejný, šťastný život v domku na kraji Opavy. Idylka skončila jednoho dne, kdy si ji a sestru posadili rodiče ke kuchyňskému stolu, aby si s nimi promluvili. Oznámili jim, že už jsou dost velké na to, aby jim konečně mohli přiznat, že žijí již několik let dvojí život a společnou domácnost sdílejí jen kvůli nim. A že teď, když už jsou holky velké, může tatínek konečně odejít bydlet ke své nové paní.

Děvčata na takovou informaci nebyla vůbec připravená. Ani dostatečně velká. Lenka utekla při první příležitosti a s prvním klukem, kterého potkala. Vojta se jmenoval. A byl to moula. Aby jí moula Vojta neutekl jako tatínek mamince, udělala si s ním Lenka hned dítě. Ve dvaceti letech se jí narodil syn Vojtíšek. A dva roky po něm své manželství raději pojistila dcerou Markétkou. Jako by nevěděla, že ani dvě děti nic nepojistí.

Kamila zvolila zcela opačný postup. Přestala věřit všem chlapům. A přestali ji zajímat všichni kluci okolo ní. Měla školu, knížky a svoje hory. Navíc začala docházet do divadelního kroužku. Uzavřela se. Její nepřístupnost v kombinaci s její krásou všechny kluky a muže v okolí dostávala do kolen. Stala se pro ně výzvou. Dostat konečně Kamilu se stalo otázkou cti a nevyslovené soutěže místních gymnaziálních playboyů. Čím víc kolem ní kroužili, tím víc se však uzavírala do sebe. Neměla prostě zájem. Oplzlosti starších, ženatých mužů, které si občas přečetla ve svém mailu, ji jen přesvědčovaly, že není o co stát.

Zájem a touhu po ní brzy vystřídal vztek a pomluvy.

Říkali, že je frigidní a že nestojí za čas a energii. Tak se s ní přestali bavit úplně. Když se blížila maturita, začala přemýšlet co dál. Měla dvě kritéria. Chtěla na uměleckou školu a chtěla co nejdál z Opavy. Rozmlouvali jí to, ale ona byla rozhodnutá. Jedinou přihlášku si dala na DAMU. A tam se nedostala. Touha utéct pryč z domova, od všech těch lidí, od složité rodinné situace, začít žít jinde a po svém, byla ale silnější. A tak se sbalila a odjela do Prahy.

Našla si práci a navrch brigádu, aby měla dost peněz na žití a na herecké kurzy, a rozhodla se, že rok přežije a pak se na DAMU dostane. Prostě to dokáže.

Na jednom z kurzů potkala kluka. Bláznivého, života si užívajícího floutka, který na tom byl stejně jako ona. Na školu se nedostal a teď měl rok na to, aby mu vyšel druhý pokus. Láska to nebyla. On byl rád, že někoho má. Na sex, na soužití, prostě tak. A ona byla ráda, že není sama. A že nemusí táhnout celý drahý nájem. A tak pracovala od rána do večera, trochu žila a hodně se připravovala na svůj druhý pokus. Ten floutek toho příliš nedělal, na nájem jí přispíval jen občas a hlavně pařil. Žil prostě bohémský život. A jí se smál, že je jako jeho matka. Ona o něho ale měla strach. Takhle se nikam nedostaneš, říkala mu často. On byl však na druhý pokus na vysněnou školu přijat. Na rozdíl od Kamily. Obrečela to. A vzdala to. Pokoušel se ji chlácholit, ale bylo to falešné. Šlo mu jen o sebe. Jako ostatně celou dobu. Když se dostal na školu, chytil se nové party. Umělci, herci (a hlavně herečky), zpěváci. Kavárny, bary, divadla a koncerty. Na Kamilu už nezbylo místo. A tak se ani nedivila, když se jednoho dne sbalil a odešel. Tak skončila její první láska.

Chvíli šli mlčky dál. Tak proto ten ostražitý pohled, pomyslel si Petr. Zklamala se. Došli na náměstí v Abertamech a na chvíli se posadili na lavičku. Přišlo mu, že to tu není tak pěkné jako v Perninku. A taky to vyslovil nahlas.

„Souhlas,“ strčila do něho ramenem. A zasmála se.

Vypadala, že je jí dobře. Uvědomil si, že mu na tom záleží. Vytáhla sušenku a nabídla mu. S díky odmítl.

Chtěl slyšet pokračování jejího příběhu. Když se vydali na další cestu, stočil hovor zpět do jejího mládí.

„Tak už tedy vím, jak ses dostala do Prahy. Ale pořád ani zmínka o Krušných horách.“

„Nejste trochu moc nedočkavý, pane doktore?“ zakroutila hlavou.

„Spíš zvědavý,“ přiznal.

„To tě tak zajímám?“

„Víc než si myslíš,“ řekl potichu.

„Jen počkej, pak budeš vyprávět ty. Jsi totiž podezřelý ptáček,“ naoko pohrozila a pak se vrátila zpět do svého příběhu.

Když její první láska zmizela v nenávratnu, pokoušela se ještě chvíli vydržet v Praze, ale vlastně ji tam nic nedrželo. A tak se začala rozhlížet po nové štaci. S gymplem a bez pracovních zkušeností mohla jít leda tak za kasu do obchoďáku. A to se jí nechtělo. Kdyby tehdy věděla, že tak stejně skončí a vlastně bude šťastná!

Domů se vrátit mohla, ale to byla až poslední varianta. Jednoho dne, když už pro ni byla Praha nesnesitelná, koupila si v Bille láhev vína, posadila se do svého starého, ošoupaného, ale neuvěřitelně pohodlného křesla a začala brouzdat po internetu. Brigády – práce – hory – zimní sezona začíná – přijmeme pomocnou sílu. Aniž by to tušila, postupně se přibližovala ke svému cíli. Pak našla, co hledala. Rodinný pension v Krušných horách přijme brigádníky na zimní sezonu. To vypadalo dobře.

Zvedla telefon, zavolala a nabídla své služby. Byla to rychlá domluva. Za měsíc můžete nastoupit. Až za měsíc? No aspoň tak. Sbalila si své věci, vyklidila byt a na poslední týden se nastěhovala do nejlevnějšího hotelu, který našla. Tak končil její pražský sen. Ale Kamila už zase viděla světélko na konci tunelu. Nový začátek byl před ní.

Posledního listopadu pak na Florenci nastoupila do žlutého autobusu a vyrazila směrem na Karlovy Vary. Tam vypadla na nástupišti, tři tašky věcí – celý její majetek – s sebou. Úspory se krátily, peněz nebylo nazbyt, a tak, když se dozvěděla, že na vlak do hor musí přes celé město, táhla v té plískanici tašky jak soumar, zpocená, mokrá, naštvaná. To je teda začátek, pomyslela si. Horní nádraží v Karlových Varech bylo opravdu horní. Vyškrábala se do kopce, koupila si lístek do Horní Blatné (tady je snad všechno horní) a konečně se uklidnila. Kolem ní posedávaly různé existence. Bezdomovci, cikáni a pár čekajících cestujících. Tohle je teď moje sociální skupina, uvědomila si a bylo jí zase úzko.

Když vlak dorazil do stanice, mimochodem šíleně přetopený, sedla si k okénku a zvědavě vyhlížela ven. Když jako malá jezdila s babičkou vlakem, vždycky seděla u okénka a dychtivě si prohlížela život za sklem. Lidi na zahrádkách, auta v kolonách, stromy, kopce, rybníky, cesty. Nechtěla o nic přijít. Babička ji vždy s úsměvem pozorovala a dávala si pozor, aby ji nevyrušila. Babička Maruška. Měla ji moc ráda. Co by jí asi řekla na její současné počínání? To už se nedozví.

Vlak se dal konečně do pohybu. Dole zářily tisíce světel a světélek Karlových Varů, na které mezitím padla časná zimní tma. Za městem se vlak pustil do venkovské krajiny, projížděl kolem ztemnělých luk, v dálce se tyčily siluety průmyslových areálů. V Nové Roli vystoupilo dost cestujících, a když pak souprava vjela do lesa, postupujíc proti proudu dravé říčky, zbylo jich jenom několik. A to už projížděli opravdu divokou přírodou. Moc se jí to líbilo. Minuli Nejdek, bránu do hor, a klikatili se dál. Nové Hamry, Oldřichov, přejeli vysoký viadukt, pod nímž zářila světla horských obydlí. Pernink. Příští stanice Horní Blatná. Kamile se zrychlil tep, už tam bude. V Horní Blatné vystoupila na nádraží stojícím opodál od městského centra. Okamžitě s ní zatřásl chlad. Tady mrzlo a poletoval sníh. Přitáhla si šálu a vydala se směrem, kde měla najít své další působiště. Bylo to krásné městečko, s velkým kostelem uprostřed čtvercového náměstí. Hned na ni udělalo dojem.

„Prakticky na první pohled jsem si to tady zamilovala,“ pověděla naslouchajícímu Petrovi.

Ani se nedivil. Právě stoupali do kopce nad Hřebečnou. Otočil se a musel uznat, že to tu je kouzelné. Kamila si všimla, jak se rozhlíží.

„Počkej, až přelezeme kopec, Ryžovna ti vyrazí dech.“ Bavili se spolu jako staří známí. Jako by dnes spolu nebyli poprvé. Přirozeně, tak nějak automaticky. Fungovala mezi nimi chemie. On se bál, aby něco nezkazil. A ona se snažila moc nepřemýšlet a brát věci tak, jak přicházejí. Chtěla mu ukázat zdejší krajinu a lidi, které má ráda. A byla zvědavá na to, jak bude reagovat. Byl pro ni pořád hrozně tajemný. Něčím ji zaujal. Už tenkrát, když vlezl do krámu. Byl to doktor, chlap v nejlepších letech. Navíc byl hezký, milý, příjemný. Měl charisma. A přesto z něho cítila, že se bojí, že o sobě pochybuje. Že hledá cestu. Měla na tyhle věci citlivý nos.

Když konečně přelezli přes horizont, namířila prstem na o samotě stojící, světlemodře natřený dům. Tam šli. Zvenku působil ten barák nehostinně, ale uvnitř bylo útulno, teplo a příjemně. Moc pěkné! Vyšli po schodech do patra, a hned jak otevřeli dveře, poznal Petr, že tady je Kamila jako doma.

„Ahoj Mirko,“ objala se se starší servírkou, která se na ni upřímně usmála. Byla ráda, že ji vidí. Pak se přidala druhá z děvčat, která dnes běhala po place. Také dobrá kamarádka. Zpoza baru zamával i prošedivělý muž. Majitel.

„To je Petr. Náš nový doktor,“ představila ho.

Zdálo se mu, jako by na něj byla pyšná. Možná to byla jen jeho bláhová představa. Že si ho všichni pozorně prohlížejí, byl ale fakt. Cítil se z toho trochu nesvůj. Posadili se do rohu ke stolu. Kamila si objednala pivo a Petr čaj.

„Dej si místní pivo, je to domácí výroba,“ lákala ho, když si svlékala bundu a svetr.

Rudé vlasy se jí nepoddajně rozbíhaly všemi směry, přesto byla naprosto okouzlující.

„Já nepiju,“ odvětil stroze.

„Vůbec?“

„Už jsem si svůj rybník v životě vypil, víš?“ Neměl žádnou chuť cokoliv této ženě zatajovat.

„Hříchy mládí?“

„Dá se to tak říct. Někdy ti o tom budu vyprávět.“

Někdy. Teď se mu evidentně nechtělo. Respektovala to. Objednali si jídlo, domácí trhané vepřové.

„Sluší ti to,“ vypadlo z něho spontánně.

„Děkuju,“ řekla mu potěšeně a lehce ho pohladila po ruce.

Na ten moment si pak v budoucnu často vzpomněl. To krátké pohlazení ruky tam na Ryžovně totiž bylo odpovědí na všechny otázky, které se mu honily hlavou. Byl to okamžik, nepatrná chvíle, a přesto ten dotek obrátil jeho život naruby. Vlastně nejen jemu. Jim oběma, jak se později ukázalo. Byla to tak vzrušující chvíle! Bylo v tom tolik něhy, vášně, chtíče. A lásky. I když o tom ještě nevěděli. Díval se na ni, srdce mu tlouklo a připadal si nejšťastněji v životě.

„Je mi s tebou dobře,“ řekl jí a jemně se dotkl malíčkem toho jejího. Necukla. Naopak. Propletla své prsty s jeho. Mlčky seděli a dívali se na sebe. V tuhle chvíli nebylo třeba mluvit, vše bylo vyřčeno. Venku za okny začal poletovat sníh. Jedli a povídali si. Kamila vypila dvě piva. Vůbec mu to k ní nepasovalo. Ona ale měla ráda život se vším, co k němu patří. Na chvíli si přisedla Mirka a dala se s nimi do hovoru. Domluvili se, že se přijde zapsat do ordinace, až Petr otevře.

„Je to sympaťák!“ štípla Kamilu do tváře, když se oblékali a on byl opodál.

„To teda je,“ začervenala se.

Jsem pěkně v pasti, pomyslela si. Ten chlap se mi líbí. Srdečně se se všemi rozloučili a vyšli zpátky do mrazu. Čekala je ještě dlouhá cesta a do tmy zbývaly sotva tři hodiny. Sněžení sílilo, pochodovali rychlým krokem s hlavami sklopenými k zemi a moc toho nenamluvili. Oba se toulali ve svých myšlenkách. Když sbíhali z kopce dolů do Horní Blatné, chytili se za ruce. Pak zastavili na náměstí.

„Tak to je to náměstí, na které jsem přišla ten den, kdy jsem tady byla poprvé,“ připomněla své dnešní vyprávění.

Rozhodli se, že z Blatné do Perninku už dojedou vlakem. Měli toho nachozeno až dost. Do odjezdu zbývala půlhodina, a tak měli čas se tu na chvíli rozhlédnout.

„Pěkné,“ řekl Petr. „Máme čas, tak bys mi ten příběh mohla dovyprávět. Jak to bylo dál?“

„Příště ale vyprávíš ty!“

„Ty mě chceš vidět příště?“ dělal překvapeného.

„To si teda piš!“ nezaváhala a znovu se pustila do vyprávění.

Stála tam tehdy na stejném místě jako nyní s Petrem. A sbírala odvahu jít se představit. Nikdo nikdy nedostane druhou šanci na první setkání. To jí také říkávala babička. Hotel Hvězda, kde měla strávit nadcházející zimu, stál v kopci kousek za náměstím. Velká, červeně natřená budova. Vypadal jako bývalá škola. Nebo možná pošta. Ve všech oknech uvnitř se svítilo. Vešla dovnitř. Stoly byly zpola obsazeny. Zčásti hotelovými hosty a zčásti starousedlíky. Po place kmitala asi pětatřicetiletá žena. Byla svým způsobem hezká. Kamila by dokonce řekla, že kdysi musela být královnou maturitních plesů. Pipinka. Ale život se na ní podepsal. Byla strhaná. Všimla si příchozí obtěžkané taškami a pohybem hlavy jí dala najevo: Hned jsem u vás. Nebyla sama, kdo si Kamilu zvědavě prohlížel.

„Vy jste ta nová síla?“ zeptala se žena napůl ostražitě a napůl přátelsky a natáhla ke Kamile ruku.

„Kamila Burešová, dobrý den.“ A byla jejich.

Martina a Honza, tak se jmenovali manželé, kteří ji zaměstnali. Měli dvě malé děti, Honza provozoval v Teplicích celkem fungující realitní kancelář. Ale manželství jim asi trochu zevšednělo, tak hledali nové výzvy a napadlo je pronajmout si hotel na horách. Ani jeden s tím neměl žádnou zkušenost, ale Honza po tom toužil a Martina mu na všechno raději kývla. Bála se, že o něj jinak definitivně přijde. Zima s dětmi na horách navíc nemusela být zas tak špatná.