Vlastimil Vondruška 

Úvahy a komentáře 

národ – politika – společnost – civilizace 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2021 

© MAFRA, a. s., vydavatel deníku MF DNES, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0194-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-0195-1 (mobi)

Mé ženě Aleně 

Úvod editora 

Kniha Úvahy a komentáře je souhrnem textů, které historik a spisovatel Vlastimil Vondruška publikoval v deníku Mladá fronta DNES v letech 2015 až 2020. Jde o velmi pestrý mix: od historických seriálů, přes úvahy společenské či politické až po ironické glosy. Někdy je to bezprostřední reflexe aktuálního dění, jindy mnohem obecnější hledání souvislostí takových jevů, jako je demokracie, svoboda slova, demagogie, migrace, rodina či tradice.

Spolupráce pana Vondrušky s MF DNES začala v létě roku 2015, kdy jej redakce požádala o sepsání historického cyklu k 600. výročí smrti Jana Husa. Vzhledem ke čtivosti těchto textů a velkému ohlasu čtenářů jsme na tento cyklus o rok později navázali sérií článků k 700. výročí narození Karla IV.

Mezitím se nám už ale povedlo pana Vondrušku zlanařit coby pravidelného spolupracovníka listu. Nejprve jako jednoho ze čtyř střídajících se autorů v rubrice Spisovatelé v MF DNES (spolu s Milošem Urbanem, Jaroslavem Rudišem a Kateřinou Tučkovou), později jako autora rozsáhlejších sobotních esejí na různá témata. A živel jeho formátu se nám hned od začátku trochu vymkl z rukou. Předpokládali jsme totiž, že jako historik bude psát texty z dějin, případně snad nějaké historické paralely k dnešku. Jemu se ale velmi brzy zalíbilo i v horké současnosti, v tématech společenských, politických či mediálních, do nichž začal razantně promítat svůj tradicionalistický pohled na svět. Což ještě zvýšilo ohlas na tyto texty, ovšem jeho čtenáře to ostrým řezem rozčíslo na nadšené podporovatele i vášnivé kritiky. Ohlasy prvního druhu mu pravidelně přeposílám s radostí, ty druhé ze škodolibosti, protože kdo jiný lépe než on sám ví, že „vox populi, vox Dei“.

Komunikace spojená s otiskováním jeho textů, při níž se navzájem oslovujeme „krajane“, je pro mě už bezmála šest let víc radostí než povinností. Hned při prvním osobním setkání jsme zjistili, že jsme oba z Kladna nebo že jsem těsně po revoluci při psaní diplomové práce čerpal i z jeho tehdy čerstvě vydané knihy o agrární straně. A snad i to, že máme dost podobný pohled na svět. Když mi pošle na sobotu text s titulkem Obrana bílého muže, vždycky vím, co v příštím týdnu zaplní redakční e-mailovou schránku.

Občas „krajana“ popichuji, že by vzhledem ke svým vyhraněným názorům měl založit politickou stranu nebo ještě spíše kandidovat na prezidenta. Ale vlastně sám nevím, jestli by to bylo dobře. Při psaní jsem ho sice nikdy neviděl, zato jsem zažil, jak v představení Vínem proti pohanství aneb staročeský Dekameron hraje divadlo, zpívá a dokonce tančí. A nejsem si vůbec jistý, jestli by v politice mohl být takhle šťastný.

Miroslav Korecký, 

komentátor a vedoucí 

názorové rubriky MF DNES 

O naší civilizaci 

Od národa k internacionalismu 

02. 10. 2017 

Psát o tom, že národy jsou po tisíciletí základním stavebním kamenem politického dění, tmelem života veřejného i soukromého a že každé oslabení národních hodnot vede k fatálním krizím, mi připadá jako podceňování inteligence čtenářů, protože je to věc zřejmá. Tedy, byla zřejmá do nedávné doby. Jenže 21. století přineslo ideologickou zběsilost, jejíž podstatou je ničit, co naši předkové vybudovali, a stavět vše jinak, moderně, korektně, multikulturně, bezpohlavně, zlikvidovat neblahé vzpomínky na bílého muže a hlavně vymýtit vlastenectví.

Jak je možné, že se mohlo něco takového zrodit v hlavách celkem vzdělaných a chytrých lidí? A proč k tomu došlo? Naše civilizace prochází přerodem, který někteří adorují, jiní zatracují. Já patřím k těm druhým a pokusím se své argumenty vysvětlit. Opírám se přitom o historická fakta, protože to, čím dnes procházíme, se neděje v lidských dějinách poprvé. I když budu nejspíš opakovat věci notoricky známé, je nutné si je znovu a znovu připomínat. Protože národ, který zapomene na skutky předků, který se dokonce stydí za hrdinství svých otců a dědů, takový národ přijde o budoucnost a zmizí z mapy dějin. To je mnohokrát prokázaný nezvratný fakt.

Chápání národa procházelo v toku času různými obměnami. Ať již ho lidé vnímali jako kmenové souručenství dané krví stejného předka či totemu nebo jako společenství obyvatel určité země, vždy šlo o komunitu více či méně přesně definovanou a ohraničenou. Stejně jako si lidé budují zdi svého soukromého domova, za nimiž shromažďují rodinný majetek, který je výsledkem jejich práce, a prožívají drobné radosti, podobně to dělávala rozmanitá společenství.

Aby spolu mohli lidé na určitém teritoriu žít, museli si rozumět. Jejich jednotu tedy vyjadřoval jazyk. Nemusel být jen jeden, existovala i bilingvní společenství. Druhou podmínkou bylo území. A třetí byla idea společných kořenů. Od zmíněné jednoty krve, která postačovala dávným rodovým a kmenovým skupinám, se u početnějších společenství postupně vytvořila idea jednotného původu. To je základní model vzniku národů, který potvrzuje bádání historiků, kulturních antropologů, sociologů a dalších věd, které se lidskou společností zabývají.

Neúspěšné pokusy 

Tento model se od nejstarších časů snaží změnit a využít panovníci i ideologové. Proto se v antice vytvořil pojem Populus Romanus, tedy nadnárodní společenství lidí podřízené moci Říma. Z hlediska dalšího vývoje Evropy neúspěšně, protože tradice, hospodářství i zájmy Východu a Západu byly naprosto odlišné. Mohamed ve jménu víry v Alláha sjednotil rozmanité kmeny Předního východu v nadnárodní náboženské společenství, které sice spojuje víra, ale ještě dnes se v jejím jménu zabíjejí sunnité a šíité. Nadnárodním modelem měla být i idea sjednocené křesťanské Evropy. Pro ni se po staletí vedly náboženské války mezi křesťanskými panovníky, vybíjeli se pohani a kacíři, později se válčilo s protestanty. Ani tenhle model neuspěl. Další projekty představovaly mnohonárodní monarchie Habsburků, koloniální říše Španělska, nad níž nezapadalo slunce, či později říše viktoriánské Anglie. Patří sem rozhodně i třetí říše Adolfa Hitlera nebo boj proletariátu za světovou revoluci. Všechny tyhle modely popíraly podstatu národů a nadřazovaly jim nějakou formu ideologie, která měla sloužit ambicím vládců a zajišťovat příjmy privilegovaným, ať již šlo o šlechtu, kapitalisty nebo vrcholné členy církve či politické strany.

Do tohoto proudu patří i Evropská unie, která je novou formou nadnárodní centralizace. Není postavena na přirozených, historicky daných poutech národů, které žijí na stejném kontinentu, národní ideu nahrazuje ideologií. Ideologie Unie má několik myšlenkových pilířů. Na prvním místě stojí „evropanství“, podivně pokroucená představa, že lidé budou šťastní, pokud budou na celém kontinentu jíst stejná jídla, číst stejné zprávy, poslouchat stejné vládce, řídit se stejnými zákony a všichni budou mít stejné mzdy. Na konci stojí až zrůdné plány, že odstraníme rozdíly mezi pohlavími a místo mužů a žen budeme mít občany. V podstatě nejde o nic jiného než o moderně koncipované křesťanské království Boží na zemi, a ti, co ho budou odmítat, budou jako kacíři vyobcováni a potrestáni.

Likvidace suverenity 

Dalším pilířem ideologie EU jsou kroky k likvidaci všeho, co vyjadřuje rozdíly mezi národy. Místo tradičních kultur nastoupí multikulturalismus. Prvním takovým projektem byl model starověkého Říma, který však byl liberálnější než Brusel. Tehdy platilo, že si lidé mohou ponechat své původní bohy, ale všude musí současně stát římské chrámy a lidé musí uctívat i římské bohy. Z diskusí stoupenců multikulturalismu však mám dojem, že si „staré bohy“ ponechat nesmíme (viz odstraňování křesťanských křížů), jediní správní jsou ti „bruselští“. Říkám to trochu s nadsázkou, ale v podstatě to tak je. Do tohoto kadlubu patří i další ideologické evangelium, jímž jsou lidská práva.

Třetím pilířem Evropské unie je mocenská a politická likvidace suverenity jednotlivých zemí, které dosud stále více či méně odrážejí národní a národnostní strukturu tradiční Evropy. Od ekonomické kooperace, kterou představovalo Evropské hospodářské společenství, kráčíme k tvrdě centralizovanému evropskému superstátu, který pohltí všechny a všechno a jako vždy v dějinách zařídí, aby velcí vládli malým. Důvod se najde. Pro Řím to byla invaze germánských kmenů, pro křesťanský středověk boj s nevěřícími, pro proletáře boj s imperialisty, pro EU je to boj proti Rusku a zápas za solidaritu s migranty.

První křesťané byli společenstvím rovných, ale pak se jejich víry zmocnili vládcové a papež. Ti dospěli v mocenské rovině k feudalismu a s ním spojenému poddanství, v rovině náboženské k bezpodmínečné poslušnosti římské kurii. Ti křesťané, kteří chtěli návrat k tradičním kořenům své víry, byli prohlášeni za kacíře.

Touhy bruselských byrokratů 

Moderní evropské národy původně vstupovaly do bilaterálních a jiných svazků jako suverénní země, pak se však vlády ujali bruselští byrokrati a vrátili se ke středověké koncepci trojího lidu – zemské politické reprezentace zajišťují administrativu, lid pracuje a Brusel vládne. Ti lidé, kteří lpí na tradičním uspořádání, jsou prohlášeni za nacionalisty, xenofoby, zatuchlý hmyz a téměř za fašisty.

Vlastenectví však není nic hanebného! Je to jen legitimní úcta k vlastním předkům a snaha chránit tradice a zájmy své země. Nic víc a nic míň. Jako vlastenec rozhodně nemíním urážet jiné národy, nepohrdám jimi, rád se setkávám s představiteli jiných kultur a jazyků (ostatně, je to i můj odborný zájem jako historika a etnografa), ale rozhodně jim nedovolím, aby tupili mé představy o životě, nebo aby mi je dokonce brali. To je ona hranice mezi hrdým vlastenectvím a hloupým nenávistným nacionalismem. Vlastenec nemá důvod jiné urážet, uráží jen ten, kdo je nesebevědomý a nemá být nač hrdý. Češi mají být na co hrdí! A mají tedy povinnost to chránit a ctít.

Každý má právo na svůj názor. Moderní ideologové panevropanství přitom nadávají vlastencům. Není právě v tom tak trochu obsaženo to zlé a hloupé, čím se vyznačuje nacionalismus? Proč by měly být jejich myšlenky jediné správné a svaté?

V dějinách to bylo vždy tak, že ideologové žvanili, trestali se kacíři, ale nakonec se vývoj vrátil do normálních kolejí. Vrátí se jistě i teď. Pokud však nemáme z let na počátku 21. století cítit v budoucnu hořkost, pak bychom se měli tolerovat. Ti, kteří chtějí evropský národ, ať to hlásají a kladou argumenty, ale neurážejí. My, kteří ctíme svůj národ, bychom měli dělat totéž. Ono se časem uvidí! Za sebe mohu slíbit parafrází jazyka středověku, že jsem se v úctě k českému národu narodil a na této víře chci i zemřít.

Abych však nevypadal jako blouznivec, dodávám, že vlastenectví je ideologie jako každá jiná. A má své praktické dopady v běžném životě, kultuře i politice. Vlastenectví neznamená izolaci, neznamená zavrhování spolupráce s jinými národy, není to kulturní a životní izolace. Je to pragmatický postoj, který by nám měl dávat návod, jak žít vedle sousedů, bohužel mnohdy mocnějších, než jsme my sami. Zvažujme, co je a není možné, a pokud to jen jde, braňme své zájmy a své tradice. Jde o zápas, který podstupovaly celé generace našich předků, abychom tu dnes byli my. A my ten zápas podstupujeme proto, aby i naši potomci hovořili česky a cítili se Čechy.

Privilegovaní a plebs 

03. 10. 2017 

Neznám epochu lidských dějin, v níž by se společnost nedělila na privilegované a poddané. Je celkem jedno, jak se tohle rozvrstvení v různých historických dobách nazývalo, ale existovalo kdysi a existuje i dnes. Jak jinak interpretovat zákonem dané „šlechtické“ výsady poslanců a soudců, které ostatní lidé nemají?

Privilegia se musí samozřejmě lidem hezkými slovy zdůvodnit. Dnešní vládci mají své výsady prý proto, aby mohli dělat nezávisle svou práci. Učitel, umělec či podnikatel, ten svou práci nezávisle dělat nemusí, ten má poslouchat privilegované. I když trochu přeháním, je podstata téhle ironické výtky systémově správná.

S tím, že si vládcové uzurpují privilegia, nenaděláme nic. Bylo to tak a také bude. Jen by snad bylo poctivé to přiznat. Na druhou stranu, ano, je logické, že si vládce bere víc než poddaný. Nicméně dnešní privilegovanost není stejná jako v minulosti.

Východní panovníci byli od starověku považováni za ztělesnění boha. To platilo o staroegyptských faraonech, čínských císařích, vládcích Babylonu i Persie. Jiní byli alespoň bohem povoláni jako třeba židovští králové či indičtí rádžové. Tihle panovníci vládli z vůle boží, nikoli lidu, a pojem voleb tu neexistoval. Tahle tisíciletá zkušenost se promítá i do dnešní nechuti tamních zemí akceptovat demokratické volební systémy.

Tradice se těžko odkládají 

V Evropě mají naopak volby tisíciletou tradici. I když athénská a římská demokracie nebyly to, co si pod tímto pojmem představujeme my, volební systém to byl. Germáni, když přišli do Evropy a rozvrátili římskou říši, své náčelníky rovněž volili. Proto se tahle tradice přenesla i do středověku. Voleny byly dvě klíčové osobnosti tehdejší politiky – papeže volilo konkláve kardinálů a císaře sbor sedmi kurfiřtů.

Jistou symboliku volby si uchovalo i nástupnické právo panovníků. Čeští Přemyslovci byli sice dědičnými knížaty a později králi, ale každého nového vládce musel potvrdit sněm stařešinů, později představitelé české šlechty. A známe příklady, kdy tyhle „volby“ jednotné nebyly, například Jiří z Poděbrad získal český trůn památnou volbou na Staroměstské radnici až po složitém vyjednávání.

Po třicetileté válce jen na krátkou dobu nastoupily absolutistické monarchie, jejichž výrazem se stal výrok francouzského krále Ludvíka XIV.: „Stát jsem já!“. Francouzští politici byli vždycky velkohubí. Leč o sto let později skončili jeho potomci pod gilotinou a byl konec absolutismu. Je tedy zřejmé, že máme, ať si to uvědomujeme či nikoli, v tradici svých dějin demokratické tendence. Pokud se však panovník schvaluje, volí či toleruje a není ztělesněním boha na zemi, pak je logické, že se kolem něj hemží lidé, kteří se snaží něco z toho odlesku získat pro sebe. V despociích je to obtížnější, v demokratických systémech zcela běžné. Sebevědomí české šlechty dokládá výrok z doby Vladislava Jagellonského: „Ty jsi náš král, ale my jsme tvoji páni.“ Jako bych slyšel český parlament, když hovoří o našem prezidentovi. Kolem feudálních panovníků se pyšně pohybovala šlechta, kolem dnešních politiků a zákonodárců se stejně pyšně pohybují úředníci. Ve středověku existovala teorie o rozdělení společnosti na trojí lid. Panovník s pomocí rytířů vládne, kněží se věnují duchovní službě a zajišťují boží milost a lid na ně pracuje. Pokud se nad tímhle modelem zamyslíme, pak se ve své podstatě mnoho nezměnilo, i když bych dnes nehovořil o trojím, ale spíše o čtverém lidu. Politici s pomocí úředníků vládnou, aktivisté vykonávají duchovní službu a říkají lidem, co je správné, lidé jako třetí stav pracují a svými daněmi obě předchozí skupiny živí. A pak tu máme čtvrtý stav, který se eufemisticky nazývá sociálně slabí a nepřizpůsobiví lidé, kam dnes ještě přibyli migranti. I ty třetí stav živí a dělá to proto, aby tenhle čtvrtý dával své hlasy tomu prvnímu a umožnil mu dál vládnout. Tenhle model má hluboké kořeny, které se dají vystopovat už ve starověkém Římě, kde stát živil chudinu z řad plebejů a dával jim chléb a hry, aby si mocné rody zajistily jejich hlasy.

Tenhle krátký exkurz je hodně schematický, protože každé zobecnění musí pracovat se zjednodušením, ale v principu to tak je. Proto my nechápeme politické tradice asijských zemí a ty zase odmítají ty naše. Tradice je jako železná košile, tu neodložíte tak snadno. Ba dokonce ji většinou neodložíte ani pod hrozbou násilí.

Mění se jen kulisy a kostýmy 

Evropskou tradici představuje demokracie, ať již má jakoukoli podobu, od té athénské až po všeobecné a rovné volební právo. Mění se jen kulisy a kostýmy, ale podstata hry je stejná. A lze si těžko představit, že tuhle železnou košili zahodíme. Můžeme volební systémy jakkoli reformovat, ale nepřekročíme vlastní stín, abychom přijali modely vlády, které u nás nemají tradici. Pokud nás v budoucnu nedonutí muslimové přijmout jejich tradiční model teokracie.

Kromě klasického rozdělení rolí v politickém systému existuje však ještě rozvrstvení společnosti nikoli podle podílu na moci, ale podle jiných dobových kritérií. Tím klasickým, známým od časů starověkého Egypta, je protiklad město – vesnice. Lidé mají vždycky tendenci se v rámci společnosti povyšovat nad jiné, kteří jsou v dobových představách postaveni níže než oni. Pokud žil někdo na venkově, byl to „chlap a čouhala mu sláma z bot“.

Aby lidé dosáhli společenské prestiže, užívali různé prostředky – oslovení, právo nosit meč, oblečení. Český zemský sněm zakázal v 16. století měšťanům oblékat se jako šlechta a venkovanům zase nosit šaty městského střihu. Podobné formální znaky se užívají i dnes.

Pitomci v brokátu 

Kdo chce ukázat, že patří k horním deseti tisícům, musí mít luxusní automobil, značkové oblečení a drahé hodinky či šperky. Je to úsměvné, protože nic z toho nedělá ve skutečnosti člověka lepším, než jsou ti ostatní, ale nechme těm bohatým, ať si to myslí. Dějiny znají spousty velikánů, kteří chodili doslova v hadrech, a spousty pitomců, kteří se oblékali do brokátu. Ale abych byl spravedlivý, znám i velikány v brokátu.

V každé době existoval ještě jeden způsob rozvrstvení společnosti, a to nikoli podle moci a skutečného majetku, ale podle abstraktně chápané a jinak těžko uchopitelné kvality duševních schopností, učenosti a správnosti názorů. Jde o skupiny, které se označují jako elity a pseudoelity, stavěné do protikladu k plebsu.

Skutečné elity tvoří lidé, kteří často nejsou příliš vidět a slyšet, ale kteří stojí v čele vědy, finančnictví, ekonomiky a hospodářství. Patří sem i ti, kteří vidět jsou, především špičkoví umělci, sportovci a vůbec lidé, kteří prostě něco dokázali. Elitami jsou díky své práci, nikoli kvůli tomu, že si na ně hrají a sami sebe za elitu halasně prohlašují. Těch, kteří se za elity prohlašují, bylo vždycky hodně, ale dnes je to přímo nemoc. Ta od nejstarších časů zachvacuje především vysokoškolské prostředí, divadla a zneuznané intelektuály, spisovatele a lidi sice vzdělané, ale příliš ctižádostivé a úspěchem nezasažené. Nebo zasažené podle jejich názoru málo.

Ti se pohybují především ve větších městech, nejraději v tom hlavním, kde je ono správné jeviště doby. Já vím, že najít přesnou definici je obtížné, ale pokud se podíváte do minulosti, je to tak. Pseudoelity často poklonkovaly a sloužily vládcům, neboť tím získávaly obživu, a ještě si připadaly důležité. Skutečné elity se naopak zhusta stavěly proti nim.

Proto si panovníci, šlechta i radnice najímali pro veřejná vystoupení různé šašky a komedianty. Kronikáři a později novináři psávali v žoldu mocných texty, skládaly se písně na oslavu vládců. Tohle dělali už středověcí minesengři.

Dnes tihle lidé hlásají dogma, že chytří plédují pro jednotné (a neuchopitelné) evropanství. Naopak „nevzdělaní“ lidé (především z venkova – je to tu stále) hlasovali pro brexit, podporují prezidenty Zemana a Trumpa a podobně. Kdo si chce hrát na elity, nemůže souhlasit s plebsem!

Netřeba se nad tím rozčilovat a trápit, tak to chodilo v dějinách vždycky. Jenže panovníci přicházejí a odcházejí, po hloupých komentářích za pár let nikdo ani nevzdechne, umělecká díla poplatná vládcům zmizí v propasti času, ale jsou nadčasové hodnoty, které přetrvají. Jednou z nich je to, čemu se říká zdravý selský rozum.

Jak praví evangelium: Nepovyšuj se, kdo nechceš být ponížen.

Mezi pravdou a lží 

4.10.2017 

Lidé jsou jediní tvorové, kteří vytvářejí svá společenství nikoli jen na základě pudů a potřeby uživit se, ale od nejstarších časů také na základě idejí. Ty tvoří soubor představ o smyslu života a způsobu soužití, které lze označit jako ideologii.

Ideologické systémy vytvářeli a vytvářejí lidé. Středobodem musí být něco vznešeného, většinou značně iracionálního, co lidé přijmou za své, a od toho se pak odvozuje systém politický, právní, sociální, mravní a další postoje. Každá ideologie, byť se tváří jako výsledek odborných diskusí, je ve skutečnosti postavena na víře a politických zájmech. Náboženská ideologie vychází z víry v Boha. Katolická církev jeho existenci dokázala a teologie o tom může předložit řadu nezvratných důkazů. Islám dokládá reálnou existenci Alláha slovy Koránu. Ateisté zase zdůvodňují svou nevíru přírodovědeckými objevy a filozofickými systémy moderní doby. Vědecké důkazy, ať již Boha dokazují, či popírají, mají z hlediska prostého člověka jedno společné. Jsou tak složité, že jim většina lidí není schopna opravdu porozumět – musí jim tedy věřit, nebo nevěřit. Záleží na tom, jakou výchovou si prošli doma a co jim sdělují oficiální ideologové. A s vírou v politický systém je to obdobné, i to je jistá forma náboženství.

Lidé rádi podléhají klamu, že jejich vědecké poznatky o společnosti jsou správné a jediné neomylné, zvláště proto, že to jejich tvůrci pyšně prohlašují. To mají společné církevní kazatelé, islámští imámové, učitelé marxismu-leninismu, mluvčí evropských think-tanků a političtí komentátoři. O jejich slovech se nesmí pochybovat.

Víra v politický systém 

Stejně jako je náboženství věcí víry lidí v Boha, je věcí víry i důvěra k politickému systému. Jeho správnost nelze objektivně měřit, demokracie, teokracie či despocie jsou totiž výsledkem tradice a mocenského rozložení sil. Aby byli lidé ochotni žít v otrokářském, feudálním, kapitalistickém či socialistickém řádu, musí se s ním do určité míry identifikovat. Musí ho přijmout jako ideologii svého života. Ve chvíli, kdy víru ztratí, začnou reptat, objeví se vůdci nespokojenců a pak to často končí na barikádách. Čím méně mají vládci lidu co nabídnout a čím více se obávají revoluce, tím masivněji mu musí vymývat mozky, aby ho přesvědčili, že jen jejich ideologie je správná. Tohle představuje obvyklý nástroj moci.

Teď se učíme, že kdysi bylo vše špatné a že teprve dnes jsme dali lidem jejich práva, ženám otevřeli cestu k rovnosti, politika slouží lidem a všichni se budou mít dobře. Jenže tohle tvrdily v minulosti různými slovy všechny ideologie! Lze jistě namítnout, že přednosti demokracie prokázaly studie politologů. Leč pozor! Tyhle přednosti prokázaly studie ideologů, kteří v demokracii věří. Stejně nezpochybnitelně však dokážou obhájit teokracii učenci islámských madras, kteří věří v Korán. Ten má z hlediska jejich pravdy větší hodnotu než Všeobecná deklarace lidských práv. Na slovech Koránu vyrostli a hájí je. My jsme vyrostli na učení Francouzské revoluce (a bohužel i Říjnové v Petrohradě) a hájíme zase to své.

Můžeme se domnívat, že demokracie je nejlepší systém, jaký lidstvo kdy vytvořilo. Máme na to právo. Každý člověk by měl hájit svou víru a měl by na ni být hrdý. Ale neměl by ji za každou cenu vnucovat lidem, kteří žijí jinde a mají jinou politickou tradici. My rozhodně nemáme právo vnucovat demokracii muslimům, kteří ji rozhodně nechtějí, a muslimové nemají právo vnucovat islám nám, neboť ho nechceme my. Proto se každá ideologie, náboženská i politická, nešíří dobrým slovem, ale násilím.

Představa multikulturního soužití, která se v posledních letech adoruje jako víra ve spasení naší civilizace mezi těmi, kteří pomáhají násilné migraci do Evropy, je pomatená. Vyvracejí ji nejen četné vědecké analýzy, ale i výsledky neúspěšných snah. Copak se podařilo spojit sunnity a šíity? A to jsou všichni muslimové. A co soužití kolem Chrámové hory v Jeruzalémě? Dva tisíce let krvavých dějin. Co peněz jsme dali na multikulturní soužití s naší romskou minoritou. Výsledek – nula.

Každá ideologie je agresivní 

Každá ideologie je agresivní, protože chce zvítězit nad ostatními. Dnes se naše politická agrese skrývá za ideologii lidských práv stejně jako islámská za prosazováním šaríi. I když si to nechceme připustit, je šíření lidských práv v podstatě totéž jako církevní mise k pohanům a boj proti kacířům. Prosazování lidských práv je jen jinou formou myšlenkového kolonialismu, v němž si evropská civilizace a od ní odvozená severoamerická vždy tak libovaly. Neboť jen my víme, co jsou to lidská práva. Jako by práva, která mají své tisícileté kořeny na jiných kontinentech, nebyla lidská.

I když asi nebude hodně čtenářů po přečtení této teze souhlasit, dovolte mi malý příklad, abych to vysvětlil. Výzkumy kulturní antropologie se naštěstí neklaní jen evropské civilizaci. Existují přírodní národy, které mají například své tradiční iniciační rituály, jimiž se dospívající mládež přijímá mezi dospělé. Tyto rituály jsou často založeny na incestu. Otec připraví dceru o panenství, u severoamerického indiánského kmene Narranagasetů ji o ně připraví dokonce matka. Někde dívku často nezletilou připraví o panenství všichni mužští příslušníci kmene, například u indického horského kmene Laptošů.

V Tichomoří provádějí nedospělí chlapci felaci penisů bojovníků a polykají jejich semeno, aby do nich přešla jejich síla. My se otřeseme nad tím, jaká je to zhovadilost a rozhodneme se, že jim vnutíme lidská práva.

Jenže podívejte se na tu věc jejich očima. Oni to dělají po tisíciletí a věří, že je to pro šťastný růst jejich dětí nezbytné. Kdyby naopak náčelník takového kmene navštívil průvody homosexuální hrdosti u nás, otřese se hrůzou, jaké zhovadilosti tu činíme my. U nich by něco takového tvrdě trestali stejně jako my incest. A kdyby měl ten náčelník náhodou stejnou touhu učit nás, co jsou lidská práva, začal by nás nutit dělat to, co činí oni. Dle našich koloniálních představ bychom měli pravdu my. Podle tradice jeho předků by však měl pravdu on.

Naštěstí tihle náčelníci mají jen luky a šípy, zatímco my rakety, takže naše lidská práva jsou správná a ta jejich špatná. Váha práva je totiž vždy dána silou zbraní. Proto bylo křesťanství šířené rytíři správné, zatímco víra v bůžky Slovanů v Prusku a Pobaltí byla hanebná, protože neměli ani brnění, ani meče.

Lidé si vytvářejí nejrůznější představy o soukromém i veřejném životě. Jsme bytosti myslící. Problém však je v tom, že nejsme mravenci, abychom všichni jednali stejně. Jenže tohle vládci vždy chtěli a potřebovali. Proto vznikají ideologie, aby určovaly, které myšlenky jsou správné a které nikoli.

Mohou mít různou podobu, ale v jejich pozadí stojí vždy snaha řídit myšlení všech, i těch, kteří vidí svět jinak. Model je jednoduchý – kdo myslí jinak, je kacíř, nepřítel lidu a pokroku, zpátečník, xenofob nebo prostě lotr.

Většina ideologií není ve svém zárodku nebezpečná, bez hledání není pokrok. Nebezpečnou se stane ve chvíli, kdy ji začnou vládcové prosazovat silou. Kristus a jeho apoštolové byli určitě hodní lidé, jenže pak přišel papež a inkvizice. Karel Marx byl salonní učenec, jenže přišla socialistická internacionála a Leninovi bolševici. Představa rovnosti lidí je jistě správná myšlenka, pokud by se jí nechopili aktivisti, američtí jestřábi a Evropská unie. Křesťanství začalo hynout na úbytě ve chvíli, kdy se kříž začal šířit krví, marxismus zahynul na pomatenou ideu světové proletářské revoluce a tragédií naší evropské civilizace je mylná představa, že musíme být misionáři, kteří celému světu vnutí naše demokratické představy. To, co funguje u nás, nemůže fungovat ve společnosti, která má jiné tradice, normy a morálku, jiný styl života. Dovoluji si upozornit, že se dosud žádné ideologii v historii nepovedlo ovládnout celý svět. Prostě proto, že lidé jsou různí a chtějí myslet a žít po svém. Na tom se nedá nic změnit a nejde vybít či zavřít všechny, kteří to odmítají.

Zapomeňme proto prosím na to, že jen my jsme mesiáši pravdy, spravedlnosti a lidských práv! Bude se nám možná žít lépe, ale co je podstatné, lépe se bude žít národům, kterým se snažíme naše představy násilím vnucovat. Stejný nadhled a tolerance by měly platit u nás doma.

Jsme-li opravdu demokraté, nebudeme těm druhým spílat, ale menšina bude respektovat většinu. Pokud dnešní stát vytváří represivní složky proti stoupencům jiného názoru, je něco špatně. Cenzura není silou, ale slabostí civilizace.

Zdvořilost, či korektnost 

05. 10. 2017 

Na počátku bylo slovo. Slovo je na počátku všeho. Jakákoliv myšlenka, příkaz či prosba se dá sdělit výhradně prostřednictvím slov ať již vyslovených, či napsaných. Možná i vyjádřených různými gesty či posunky. Slovo jako symbol reality je základním stavebním kamenem komunikace. Nemíním se pouštět do složitých lingvistických úvah, chci jen upozornit, že k vzestupu a úpadku každé civilizace patří rovněž to, jak se slovy nakládáme.

My, kteří jsme byli v dětství okouzleni knihou Lovci mamutů, si pamatujeme, jak Eduard Štorch vypráví, že tlupě vyhasl oheň. Nastal problém v hovoru, protože nebylo na mluvčího vidět a on nemohl doprovázet svá chudá slovní sdělení výmluvnými posunky. Přešla tisíciletí a lidský jazyk byl rozhojněn o stovky a tisíce nových slov.

Třeba taková milostná výzva se od funění změnila v dlouhá a košatá vyznání, která se stala i uznávaným literárním žánrem. Přešla další staletí a dnes stačí jednoduchá SMS.

Bohatství slov vždy vyjadřuje potřeby své doby. Dávné pastevecké kultury měly ve slovníku třeba dvacet pojmů pro označení ovcí, podle toho, zda to bylo zvíře hubené či tučné, bílé nebo tmavé, dobře či špatně dojilo. Nám dnes stačí jediný termín. Chov dobytka ztratil na významu.

Podle významu věcí a činností si lidé vytvářejí různě bohaté škály termínů. O tom, jaká slova považují za důležitá, rozhoduje praxe. Proto máme dnes pro milostné konání termínů tolik, že se ani nedají spočítat, natož některé ve slušné společnosti vyslovit, ale pro náš politický systém máme jen jeden – demokracie. Navzdory tomu, že mezi dnešními demokraciemi, stejně jako těmi minulými, existuje mnohem více rozdílů než ve zmiňovaném stádu ovcí.

Nechápeme texty 

Komunikace představuje složité umění, a proto patřilo od antiky ke vzdělání učených lidí také studium rétoriky. Jejím smyslem bylo nejen myšlenky srozumitelně a poutavě formulovat, ale také správně pochopit texty jiných autorů a dávat jim jen takový význam, jaký jim dali oni. Tato dovednost není vůbec jednoduchá a dnes se tomuto umění už neučíme. Proto si tak obtížně rozumíme, neboť se neumíme a často ani nechceme poslouchat.

Všichni vcelku přesně chápou význam pojmů, které označují běžné předměty či obecně známé činnosti. Ovšem u abstraktních slov dochází často k problémům a neporozumění. To platí například právě o pojmu demokracie. Antická demokracie, americká demokracie z doby boje o nezávislost, pojetí demokracie podle anglického premiéra Winstona Churchilla, česká masarykovská demokracie, sociální demokracie či dnes proklamovaná evropsko-unijní demokracie, to jsou zcela odlišné pojmy. O tom ovšem v diskusi nepřemýšlíme.

Politik tvrdí, že musíme jednat demokraticky. Jak ale? Jinak chápe demokracii kancléřka Angela Merkelová, jinak americký prezident Donald Trump a zcela odlišně jeho předchůdce Barack Obama, jinak anglická premiérka Theresa Mayová a jinak Evropská komise. A úplně jinak ji chápou prezidenti a premiéři zemí Latinské Ameriky nebo Asie.

Všichni hovoří o demokracii, protože jiný termín nemají k dispozici, a označují jím svou politickou praxi. Ta se však liší podle místní tradice, systému vlády a správy, sociálních a hospodářských možností i řady dalších okolností. Kdybychom měli pro různé odstíny demokracie více termínů, lépe bychom je dokázali pojmenovat a pochopit. Jenže moderní doba je nesmiřitelná. Jen my jsme demokrati. Ti, co se jen o kousíček odchylují, už ne. Vezměte si diskuse o soudních reformách v Polsku. Jen proto, že se Bruselu nelíbí, jsou prý nedemokratické. Teď není podstatné, o co v nich jde, ale říci, že jsou nedemokratické, to je přesně ta pojmová hloupost, kterou kritizuji. V Polsku naplňují své představy technicky legitimní cestou parlamentní demokracie a dělají to jinak, než chce Brusel. To však neznamená, že je to nedemokratické. Neumíme postihnout nuance, a tak urážíme a někdy i programově lžeme, dokonce chceme trestat.

Já totiž nevěřím, že by vládcové a ideologové byli tak zaslepení a netušili, že musí se slovy pracovat opatrně a s rozmyslem. Jenže po staletí se to děje stejně. Jediná pravá víra vycházela z Říma, ostatní byli kacíři. Jediná demokracie vychází z Bruselu, případně od demokratických voličů Hillary Clintonové a Sorosových lidskoprávních aktivistů, ostatní jsou tyrani, xenofobové, fašisti, Putinovi agenti, čínští zaprodanci a vůbec lůza a póvl. Kdysi autoři na začátku studií vykládali pojmy, které budou používat. Vždy vysvětlili, jaký obsah jim dávají, aby bylo jasné, jaké myšlenky sdělují. Nedávno jsem napsal článek, kde jsem objasňoval rozdíl mezi pojetím vlasteneckým a nacionalistickým. Podle svých možností jsem ty termíny definoval a odlišil. Jakýsi čtenář okamžitě v komentáři napsal, že jsem fašista. Nic víc, žádné argumenty neuvedl. Proč taky – on to přece ví, nemusí přemýšlet! Má to v životě jednoduché. Ale právě to je velká tragédie dnešní doby.

O čem se nesmí mluvit 

Neschopnost vnímat obsah textů však dnes obsahuje ještě jednu znepokojivou rovinu, a tou je představa, že můžeme hovořit a psát jen o určitých faktech. Kdesi kdosi stále rozšiřuje seznam témat, o kterých se hovořit nesmí. Zavedly se pojmy „korektní“ a „nekorektní“. Máme dokonce už i úřad, který nekorektní zprávy potírá, a s nimi i ty, kteří by je náhodou šířili. Vznikají zákony zakazující pojmenovávat určité jevy a myšlenky. Ty seznamy vytváří někdo, kdo není podle mého názoru normální.

Rozumím tomu, že se v rámci udržení moci zakazuje hovořit o korupci, nekompetentnosti politiků, o negativních aspektech přijímání migrantů, růstu kriminality, přebujelých a zbytečných sociálních dávkách či vytváření dluhových pastí. To dělaly všechny vládnoucí systémy minulosti.

My starší si vzpomínáme, co vše se v době socialistického Československa zakazovalo veřejně kritizovat. Jaroslav Hašek vtipně paroduje, co se zakazovalo kritizovat za časů rakousko-uherské monarchie. V renesančním právu najdete ustanovení, že měšťan mohl být za kritiku radnice oběšen, byť hovořil o zjevných faktech. A tak dále a tak dále.

Nekorektní smích na černé listině 

Jenže dříve se lidé alespoň směli smát, pokud vtipy necílily přímo na panovníka. Dnes se nesmíme už ani nekorektně smát. Podle různých odborníků na gender, lidská práva a evropské hodnoty nelze vyprávět vtipy o blondýnkách, a vlastně vůbec o ženách, o homosexuálech, o kuřácích, o naší romské minoritě ani o černé části lidstva (o té žluté se zatím smí). A někteří lidé se už vlastně nesmějí ničemu a jen spekulují, co se zase porušilo.

Nedávno kdosi na internetu napsal, že v době svých školních let měl rád následující vtip. Otázka: Jaký je rozdíl mezi učitelem a pedofilem? Odpověď: Pedofil má na rozdíl od učitele děti rád. Vzápětí se na něj sesypaly desítky rozzuřených kritiků, že uráží kantory, propaguje pedofilii a div z ní nebyl obviněn.

Smutné, že? Pokud to takhle půjde dál, zakážeme Švejka, Černé barony i Cimrmana. A rovnou všechny pohádky, které zatím jen přepisujeme.

Sliby chyby 

Jenže za tohle nemohou jen úředníci a ideologové. Na vině jsme i my sami tím, jak pracujeme s jazykem. Právě proto, že neumíme analyzovat text a nedokážeme rozlišit význam sdělení, prvoplánově vnímáme jen napsaná slova. Nějak nás přesvědčili o tom, že podstatou reality jsou sama slova. Jenže nejsou. Politici slibují a my jsme ohromeni, co všechno chtějí udělat. Že to neudělají, nebo to nejde, to už nám uniká. Politiky nevolíme podle výsledků, ale podle předvolebních slibů.

Žert je žert a žertem rozhodně nebereme lidská práva ženám a minoritám. Ta jim bereme, pokud jim nezajistíme postavení, které by mělo odpovídat jejich významu v dané společnosti. Jenže je snadnější v médiích odsuzovat ty, kteří žertují, aby se nemuselo hovořit o těch, kteří za skutečné problémy odpovídají, ale nejsou schopni je vyřešit. Klasický model, který popsal ve svých slavných zákonech už Parkinson. Pokud má civilizace přežít, nesmí zaměňovat slova za skutky a musí přemýšlet o argumentech oponentů. A nesmí se přestat smát, bavit a žertovat. Je naprostou hloupostí si myslet, že objektivní potíže, které nenápadně krok za krokem dusí Evropu, vyřešíme tím, že omezíme svobodu slova a humor.

Rodina a odpovědnost 

06. 10. 2017 

Stejně jako jsou od nejstarších časů základním principem vývoje světa národy, jsou stavebním kamenem každé společnosti rodiny. Podle tradice doby a okolností mohl rodinu tvořit heterosexuální pár, tedy muž a žena, nebo existovaly rodiny vícečlenné, s jedním mužem žilo více žen, nebo to výjimečně bylo obráceně. Homosexuální milenecké vztahy existovaly, jako rodinu však společnost akceptovala výhradně heterosexuální partnerství.

Základním smyslem každé rodiny bylo plození potomků. Tenhle přírodní zákon byl vložen do genetické výbavy lidí a je přirozeným imperativem. Po celá tisíciletí to tak platilo.

Nedávno se v diskusi o přirozené reprodukční dělbě mezi mužem a ženou ozvala jistá feministka, že muži jsou odporní sobci, když chtějí ženy přikovat k domovům a jejich život omezit na plození dětí. Rád bych upozornil, že tohle nevymysleli muži, ale je to dáno přírodou. Odměnou za to příroda poskytla rozkoš, kterou tato činnost přináší, ale také krásné a vznešené pocity, jaké dává mateřství a otcovství.

Je smutné, že třeba mořská vydra má v sobě víc citu a mateřské něhy než ona feministka. A že tahle vydra je ochotná obětovat život, aby zachránila svá mláďata, zatímco ona žena se asi obává hlavně o to, aby ve světě dostalo prostor její ego.

Kdo rodí, ten vítězí 

Od starověku existovaly společenské normy, které nutily ženy, aby dobrovolně přijímaly úděl mateřství. Ne kvůli sobectví mužů, ale proto, že jiný způsob reprodukce společnost neznala. Plnoprávné postavení a úctu měla jen ta žena, která dala manželovi potomky. Od toho se odvíjely zákony, zvyky, pověry. Mateřství se ctilo vždy. Začalo to symbolicky u pravěké Venuše, pokračovalo úctou k Afroditě či Panně Marii, milostnými písněmi trubadúrů, dvorským rytířstvím a končit bychom mohli vším, čím moderní doba oslavuje mateřství, i když dnes bohužel méně spontánně než kdysi.

Existovaly epochy, kdy se bohaté a urozené ženy rozhodly, že se budou raději věnovat své zábavě než plození dětí. Takhle třeba žily manželky patricijů v časech krize starověkého Říma. Jedna či dvě generace žen si užívaly, ale ty další padly v plen barbarům, kteří je znásilnili a vyhnali do kuchyní. A proč? Protože Germáni měli spoustu silných mladých bojovníků, zatímco Řím trpěl nedostatkem dětí, z nichž by vyrostli bojovníci.

V dějinách vždycky vítězily civilizace, jejichž ženy rodily hodně dětí. I evropská budoucnost je smrtelně ohrožena, pokud budou mít ženy autochtonních obyvatel jen jednoho či dva potomky, zatímco muslimové a migranti po pěti nebo i více. Matematika je strašně jednoduchá a na výsledku nezmění nic fantasmagorie genderových teorií, multikulturní náboženství ani nesmyslné sliby politiků.

Moderní společnost má věnovat co největší možnou podporu těm ženám, které plní své povinnosti, tedy žijí v rodinném svazku s mužem a mají s ním děti. A ty děti svědomitě vychovávají. Vše ostatní dláždí cestu k zániku naší civilizace. Nedělejme si totiž iluze, že pokud se bude zmenšovat počet rodin, které hájí tradiční odkaz křesťanské Evropy, bude těch pár dětí, které zplodí, v budoucnu žít stejně svobodně jako jejich rodiče a prarodiče.

Singles jsou nezodpovědní sobci 

Kde skončí šílenství zvané lidská práva 