Copyright © 2009 by Stephen King

Original English title UNDER THE DOME

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lots Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2023

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o, 2023

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-551-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-552-6 (mobi)

Na památku Surendry Dahyabhaie Patela

Chybíš nám, příteli

Kohopak hledáš,

jakže se jmenoval?

Nejspíš ho najdeš na fotbale,

tohle je maloměsto,

takže je jasný, co to znamená,

je to prostě malý hnízdo, chlapče,

a všichni fandíme svýmu týmu.

– James McMurtry

Někdo z těch (ne všichni),

kdo byl v Chester’s Millu v den zaklapnutí Kupole

Představitelé městečka

Andy Sanders, první radní

Jim Rennie, druhý radní

Andrea Grinnellová, třetí radní

Osazenstvo Šípkové růže

Rose Twitchellová, majitelka

Dale Barbara, kuchař

Anson Wheeler, myč nádobí

Angie McCainová, servírka

Dodee Sandersová, servírka

Policejní oddělení

Howard Perkins zvaný „Vévoda“, náčelník

Peter Randolph, zástupce náčelníka

Henry Morrison, policista

Marty Arsenault, policista

Freddy Denton, policista

George Frederick, policista

Rupert Libby, policista

Toby Whelan, policista

Jackie Wettingtonová, policistka

Linda Everettová, policistka

Stacey Mogginová, policistka-dispečerka

Junior Rennie, zvláštní zástupce

Georgia Rouxová, zvláštní zástupce

Frank DeLesseps, zvláštní zástupce

Melvin Searles, zvláštní zástupce

Carter Thibodeau, zvláštní zástupce

Pastorální služba

reverend Lester Coggins, kostel Ježíše Krista Spasitele

reverendka Piper Libbyová, První kongregační kostel

Pracovníci ve zdravotnictví

Ron Haskell, lékař

Zrzek Everett, asistent

Ginny Tomlinsonová, zdravotní sestra

Dougie Twitchell, ošetřovatel

Gina Buffalinová, dobrovolná sestra

Harriet Bigelowová, dobrovolná sestra

Místní děti

Malý Walter Bushey

„Strašák“ Joe McClatchey

Norrie Calvertová

Benny Drake

Judy a Janelle Everettovy

Ollie a Rory Dinsmoreovi

Významní obyvatelé městečka

Tommy a Willow Andersonovi, majitelé a provozovatelé

Dipperova motorestu

Stewart a Fernald Bowieovi, majitelé a provozovatelé

Pohřebního ústavu Bowie

Joe Boxer, stomatolog

Romeo Burpee, majitel a provozovatel Burpeeho obchodního domu

Phil Bushey, Šéf pochybné pověsti

Samanta Busheyová, jeho manželka

Jack Cale, manažer supermarketu

Ernie Calvert, manažer supermarketu v důchodu

Johnny Carver, provozovatel večerky

Alden Dinsmore, chovatel dobytka

Roger Killian, chovatel slepic

Lissa Jamiesonová, městská knihovnice

Claire McClatcheyová, máma Strašáka Joea

Alva Drakeová, Bennyho máma

Stubby Norman, obchodník se starým nábytkem

Brenda Perkinsová, manželka náčelníka Perkinse

Julia Shumwayová, majitelka a vydavatelka místních novin

Tony Guay, sportovní reportér

Peter Freeman, fotoreportér

„Šupák“ Sam Verdreaux, místní opilec

Přespolní

Alice a Aidan Appletonovi, Kupoloví sirotci

Thurston Marshall, literát se zdravotnickými dovednostmi

Carolyn Sturgesová, postgraduální studentka

Významní psi

Horác, velškorgi Julie Shumwayové

Clover, německý ovčák Piper Libbyové

Audrey, fenka zlatého retrívra Everettových

LETADLO A SVIŠŤ

1

Z výšky dvou tisíc stop, v níž Claudette Sandersová právě brala lekci létání, vypadalo městečko Chester’s Mill v ranním slunci jako naleštěná a zbrusu nová hračka. Auta se sunula po Hlavní ulici a vysílala do nebe sluneční jiskřičky. Věž kostela První kongregace vypadala tak ostrá, že by mohla propíchnout modrou nebeskou báň. Slunce se hnalo po hladině Prestilského potoka, který letoun Seneca V právě přelétal. Letadlo i potok protínaly město stejnou úhlopříčkou.

„Chucku, mám dojem, že u mostu Míru vidím dva kluky! Chytají ryby!“ Blaženě se rozesmála. Kurz létání jí zařídil manžel, který byl v městečku prvním radním. Andy byl sice toho názoru, že kdyby Bůh chtěl, aby člověk uměl létat, dal by mu křídla, dal se však velmi lehce přemluvit a Claudette nakonec prosadila svou. Užívala si létání od první chvíle. Nepůsobilo jí jen radost; vyloženě ji rozjařovalo. Dnes poprvé skutečně pochopila, proč je létání tak skvělé. Proč je tak super.

Její instruktor Chuck Thompson zlehka sáhl na knipl a pak ukázal na přístrojovou desku. „Nepochybuju, Claudie, ale budeme se snažit neobrátit to na záda, jo?“

„Promiň, promiň.“

„V pohodě.“ Učil létání už řadu let a studenty jako Claudie měl rád, protože takoví jen dychtili naučit se něco nového. Možná že nebude trvat dlouho a Andy Sanders kvůli ní sáhne pořádně hluboko do kapsy. Claudie se totiž do letounu Seneca přímo zamilovala a už se nechala slyšet, že by ráda takový měla, ovšem nový. To by obnášelo zhruba milion dolarů. Claudie Sandersová nebyla vyloženě zpovykaná, ale rozhodně měla nákladné choutky, které však Andy, ten šťastlivec, zřejmě bez potíží uspokojoval.

Také Chuck měl rád dny jako ten dnešní: výborná dohlednost, bezvětří, dokonalé podmínky pro výuku. Seneca se však lehce zhoupl, protože Claudie příliš přitlačila na řízení.

„Začíná ti těžknout ruka. Soustřeď se. Jdi na sto dvacet. Kopíruj silnici sto devatenáct. A klesni na devět set.“

Poslechla a Seneca se choval naprosto bezchybně. Chuck se uvolnil.

Prolétli nad autobazarem Jima Rennieho a pak už nechali městečko za sebou. Po obou stranách silnice číslo 119 se prostírala pole a rostly stromy zářivých barev. Stín letounu ve tvaru kříže se hnal po asfaltu, jedno tmavé křídlo přelétlo po maličkém muži s batohem na zádech. Maličký muž zvedl hlavu a zamával. Chuck také zamával, i když věděl, že člověk dole ho nemůže vidět.

„Dneska je sakra fakticky nádherně!“ zvolala Claudie. Chuck se zasmál.

Do konce života jim zbývalo čtyřicet vteřin.

2

Na okraj silnice číslo 119 vycupital svišť a ihned zamířil k Chester’s Millu, i když městečko bylo přes dva kilometry daleko, a dokonce i ojeté vozy v bazaru Jima Rennieho se jevily pouze jako řada mrkajících zrcátek seřazených v místech, kde se silnice stáčela vlevo. Svišť měl v plánu (jak jen takový svišť může něco plánovat) zmizet zpátky v lese dávno předtím, než se k zatáčce dostane. Ale v tuto chvíli se mu po krajnici šlapalo dobře. Odběhl od nory mnohem dál, než chtěl, ale sluníčko ho hřálo na hřbetu a vůně se mu v čenichu jen rozplývaly a vyvolávaly v mozku jisté představy – i když ne přímo obrazy.

Na okamžik se zastavil a pozvedl se na zadních. Oči mu už nesloužily jako dřív, ale dokázaly rozeznat kus vpředu člověka, který šel proti němu po druhé krajnici.

Svišť se rozhodl, že popojde ještě kousek. Po lidech občas zůstávaly dobroty k snědku.

Svišť byl starý a tlustý. Svého času prošmejdil spoustu popelnic a cestu na městskou skládku znal stejně dobře jako tři chodby svého doupěte. Na skládce bylo vždycky něco dobrého do žaludku. Spokojeně se kolébal jako dobrácký strejda a po očku pozoroval člověka, který šel po druhé straně silnice.

Muž se zastavil. Svišť si uvědomil, že byl zpozorován. Napravo kousek před ním ležel březový kmen. Pod ním se schová, počká, až člověk přejde, a pak se porozhlédne po něčem na zub…

Svišť se dostal ve svých plánech až sem – a stačil při tom udělat ještě tři houpavé krůčky – i když už byl rozčísnutý ve dví. Pak se na okraji silnice rozpadl na poloviny. Rytmicky vystříkla tepenná krev, do prachu se vyhrnuly vnitřnosti. Zadní nohy dvakrát zakopaly a pak znehybněly.

Než ho pohltila temnota, jaká čeká na sviště i lidi bez rozdílu, jeho poslední myšlenka zněla: Co se to stalo?

3

Všechny ručičky přístrojů na řídicí desce sklesly a strnuly.

„Co to sakra je?“ zahučela Claudie Sandersová. Otočila se k Chuckovi. Měla vykulené oči, ale nejevila známky paniky, jen překvapení. Na paniku nebyl čas.

Chuck řídicí desku vůbec neviděl. Viděl jen, jak se čumák letadla bortí a hrne se k němu. Pak uviděl, jak se obě vrtule oddělují.

Víc už vidět nestačil. Nestačil vůbec nic. Seneca nad silnicí číslo 119 explodoval a rozprášil po krajině ohnivý déšť. Z nebe se řítily jeho součásti. Vedle úhledně rozříznutého sviště dopadlo se zaduněním Claudettino předloktí, z něhož se ještě kouřilo.

Bylo dvacátého prvního října.

BARBIE

1

Barbiemu bylo hnedle líp, jakmile minul supermarket Město potravin a nechal domy za zády. Když uviděl ceduli hlásající OPOUŠTÍTE CHESTER’S MILL BRZY ZNOVU NA SHLEDANOU!, udělalo se mu ještě lépe. Byl rád, že se konečně hnul, a nejen kvůli tomu, že v Millu dostal pořádnou nakládačku. Náladu mu vylepšilo prostě už to, že zvedl kotvy a putuje dál. Ten svůj osobní bouřkový mrak s sebou všude tahal čtrnáct dní, než se z něj konečně spustila průtrž, k čemuž došlo na parkovišti U Dippera.

„V podstatě jsem jenom tulák,“ zasmál se. „Tulák, který má namířeno do Big Sky.“ A proč ne, sakra? Do Montany! Nebo Wyomingu. A klidně třeba až do Rapid City v Jižní Dakotě. Kamkoli, jenom když to bude daleko odsud.

Uslyšel blížící se auto, otočil se – takže šel chvilku pozpátku – a zvedl palec. Za chvilku uviděl parádní kombinaci: špinavou starou dodávku ford se svěží mladou blondýnkou za volantem. Měla popelavě blond vlasy, což byla jeho nejoblíbenější barva. Barbie se rozzářil co nejsvůdnějším úsměvem. Dívka řídící dodávku zareagovala rovněž úsměvem a panebože, jestli jí bylo aspoň devatenáct, tak Barbie sní poslední výplatní šek od Šípkové růže. Ta je na džentlmena, jenž oslavil třicet jar, příliš mladá, o tom není pochyb, ale rozhodně už není pod zákonem, jak by byl řekl za svého mládí uprostřed kukuřičných lánů v Iowě.

Dodávka zpomalila a Barbie k ní už už vyrazil…, jenomže pak auto zase přidalo. Dívka na něj ještě jednou letmo pohlédla, když projížděla kolem. Pořád se usmívala, ale tak nějak lítostivě. Na chvilku se mi zatemnil mozek, říkal ten úsměv, ale už se mi zase rozjasnilo.

Barbie měl pocit, že ji poznává, i když to nemohl říct s určitostí. V neděli po ránu byl v Šípkové růži vždycky blázinec. Ale napadlo ho, že ji tam vídal s nějakým postarším chlápkem, možná tatínkem, a oba byli zabraní do příloh nedělních Timesů. Kdyby s ní Barbie mohl promluvit, když ho teď objížděla, řekl by: Když jsi mi důvěřovala natolik, že jsem ti mohl usmažit vajíčka a opéct párek, určitě bys mě mohla bez obav posadit na pár kiláků vedle sebe do auta.

Jenže takovou možnost samozřejmě nedostal, takže jen smířlivě zvedl ruku na pozdrav. Koncová světla dodávky zablikala, jako by se dívka ještě rozmýšlela. Pak světla zhasla a dodávka zrychlila.

V následujících dnech, kdy všechno v Millu začalo jít od desíti k nule, si tu chvilku zalitou teplým říjnovým sluncem přehrával v duchu pořád dokola. Vzpomínal právě na to druhé váhavé zablikání koncových světel…, jako by ho přece jenom poznala. To je přece ten kuchař od Šípkové růže, určitě. Možná bych měla…

Ale to možná bylo nesrovnatelně lepší oproti tomu, v jaké kaši uvízl on. Kdyby si to ta dívka opravdu rozmyslela, další Barbieho život by byl úplně jiný. Protože ona to určitě ještě stihla ven, nikdy pak už tu svěží blondýnku ani špinavou starou fordku F-150 neviděl. Dívka zřejmě vyjela za hranice Chester’s Millu pár minut (možná i vteřin) předtím, než se dveře zabouchly. Kdyby jel Barbie s ní, byl by v pohodě venku.

Jenomže je taky možné, přemýšlel později, že kdyby mi zastavila, zdrželo by ji to natolik, že by bylo pozdě. V tom případě bych tu nejspíš taky nebyl. Ani ona. Protože na sto devatenáctce se může jezdit osmdesátkou. A při osmdesátce za hodinu…

V tu chvíli si pokaždé vzpomněl na to letadlo.

2

Letadlo nad ním přelétalo ve chvíli, kdy procházel kolem autobazaru Jima Rennieho, kterýžto podnik Barbie nijak nemiloval. Ne že by si tu někdy koupil byť jen šroubek (neměl auto už déle než rok, to poslední prodal v Punta Gorda na Floridě). Jenomže Jim Rennie mladší zvaný Junior byl mezi těmi maníky, co si na Barbieho onehdy večer počíhali na parkovišti U Dippera. Kluk z vysoké, co si musí něco dokazovat, a pokud to nesvede sám, podaří se mu to v partě. Přesně tak si počínají všichni Jimové Junioři na celém světě, aspoň podle Barbieho zkušenosti.

Ale to už byla minulost. Rennieho ojetiny, Jim Junior, Šípková růže (Naší specialitou jsou škeble smažené ve strouhance! Vždycky „v celku“, nikdy „krájené“), Angie McCainová, Andy Sanders. Všechno, včetně motorestu U Dippera. (Naší specialitou jsou nakládačky na parkovišti!) To všechno už má za sebou. A před sebou? No přece celou Ameriku. Sbohem, mainské maloměsto, ahoj, velkej světe.

Kruci, vždyť by klidně mohl zamířit zpátky na jih. Dneska tu sice bylo nádherně, ale ještě párkrát se obrátí list v kalendáři a zima je na krku. Ten jih nezní špatně. Ještě nikdy nebyl na Mušlových mělčinách, a už podle jména se mu zalíbily. To byla hodně hustá poezie, ty Mušlový mělčiny, a to pomyšlení ho tak rozjařilo, že když zaslechl přilétat malý letoun, zvedl hlavu a rozmáchle mu zamával. Doufal, že mu letadlo zamává křídly v odpověď, ale ničeho takového se nedočkal, i když se vleklo poměrně nízko. Barbie si domyslel, že uvnitř sedí turisté – dnešní den, kdy stromy jenom hýřily barvami, byl pro ně jako stvořený – nebo možná nějaký kluk bere lekci létání a je příliš vystrašený, že něco zvorá, než aby se zahazoval s pozemšťany jako Dalem Barbarou. Ale Barbie jim přál jen to nejlepší. Ať už to byli turisti, nebo kluk, kterého čeká první sólový let až za šest týdnů, Barbie jim všem přál jen to dobré. Byl krásný den a s každým krokem z Chester’s Millu se ještě vylepšoval. V Millu byla příliš velká koncentrace blbů a kromě toho cestování prospívá duši.

Možná by mělo být ze zákona povinné, aby se lidi v říjnu vydali na cestu, napadlo ho. Nové celostátní heslo: V ŘÍJNU VŠICHNI ODJEDOU. V srpnu dostanete povolenku se sbalit, v půlce září týdenní upomínku, a potom…

Zastavil se. Kousek před ním, po druhé straně asfaltové silnice, šel svišť. Pořádně macatý. Hladká srst se mu jen vlnila a vykračoval si pěkně drze. Místo aby zajel do vysoké trávy, pochodoval klidně dál. Do krajnice před ním zasahovala padlá bříza a Barbie by se vsadil, že svišť pod ni zaběhne a počká, až ten velký zlý dvounožec přejde. Jestli nezaběhne, minou se jako dva správní tuláci, z nichž jeden míří po čtyřech na sever, druhý po dvou na jih. Barbie doufal, že se to tak stane. Bylo by to prima.

Tyhle myšlenky prolétly Barbiemu hlavou během několika vteřin. Stín letadla byl stále mezi ním a svištěm, jak prozrazoval velký černý kříž uhánějící po silnici. Pak se staly dvě věci naráz.

Nejdřív to s tím svištěm. V jednu chvíli byl celý, a vzápětí na dva kusy. Ty kusy sebou škubaly a krvácely. Barbie strnul s ústy dokořán, protože mu prudce povolil čelistní kloub. Připadalo mu, že tu snad dopadla neviditelná gilotina. A právě v tu chvíli, přímo nad přeseknutým svištěm, vybuchlo to malé letadlo.

3

Barbie se podíval nahoru. To pěkné letadýlko, které mu ještě před pár vteřinami prolétalo nad hlavou, padalo z nebe, ovšem ve splácnuté verzi jako z bizarního světa. Ve vzduchu nad ním se vlnily oranžovorudé okvětní plátky květiny, která se stále rozvíjela jako růže odrůdy Americké neštěstí. Z letadla řítícího se k zemi se valil dým.

Na silnici cosi třísklo, rozmetalo kolem hroudy asfaltu a pak se to opilecky odvalilo do vysoké trávy nalevo. Vrtule.

Kdyby letěla mým směrem…

Barbiemu na okamžik vytanul před očima obraz, jak ho vrtule rozčísne vedví – jak se stalo tomu nešťastnému svišťovi – a obrátil se na útěk. Cosi před ním zadunělo o zem a Barbie zařval. Ale nebyla to druhá vrtule, byla to lidská noha v džínovině. Krev nebyla vidět, ale boční šev byl roztržený a látka rozchlíplá, takže odhalovala bílou kůži a kudrnaté černé chlupy.

Chodidlo chybělo.

Barbie utíkal, ale připadalo mu, že se pohybuje pomalu jako ve snu. Uviděl, jak se jeho vlastní chodidlo nazuté do staré odřené boty vysunuje vpřed a dopadá na zem. Pak zmizelo vzadu a místo něj se vysouvalo vpřed druhé chodidlo. Pomalu, pomaloučku. Jako by se díval na zpomalený záběr hráče baseballu, který se snaží v posledním zlomku vteřiny uhrát bod.

Za ním cosi děsivě dutě zadunělo a pak následoval rachot druhotné exploze a poryv žáru, který ho zasáhl od pat až po zátylek. Postrčil ho dopředu jako horká ruka. Pak se mu všechny myšlenky vypařily z hlavy a zůstala jenom brutální tělesná potřeba přežít.

Dale Barbara utíkal o život.

4

Asi o sto metrů dál po silnici se obří horká ruka proměnila v lehký dotek, i když smrad z hořícího benzínu – smíšený s nasládlým puchem, který určitě pocházel ze škvířícího se plastu a masa – nesl větřík až k němu. Barbie běžel ještě šedesát metrů, pak se zastavil a otočil se. Sotva lapal po dechu. Určitě za to nemohl jen ten běh, protože nekouřil a byl v dobré formě (no… ucházející, protože žebra na pravé straně ho pořád bolela po té rvačce na parkovišti U Dippera). Podle něj za to mohl úlek a děs. Trosky padajícího letadla – nejen ta zatoulaná vrtule – ho mohly zabít nebo upálit. Nestalo se to jen čirou šťastnou náhodou.

Pak cosi uviděl a dech se mu zadrhl v krku. Narovnal se a ohlédl se k místu nehody. Silnice byla celá posetá troskami – byl to opravdu zázrak, že ho nic nezasáhlo a vyvázl bez zranění. Napravo leželo pokroucené křídlo, druhé křídlo trčelo z nepokoseného bojínku nalevo, nedaleko od zakutálené vrtule. Kromě nohy v džínovině rozeznal utrženou paži. Dlaň směřovala k hlavě, jako by chtěla říct Ta je moje. Soudě podle vlasů ta hlava patřila ženě. Elektrické vedení u silnice bylo přetržené. Dráty se kroutily na krajnici a sršely jiskrami.

Za hlavou a paží ležel pomačkaný trup letadla. Barbie přečetl nápis NJ3. Pokud nebyl nápis celý, zbytek chyběl i se zbytkem trupu.

Ale kvůli tomu se mu nezatajil dech ani netřeštil oči. Růže zvaná Neštěstí už uvadla, ale na nebi pořád plápolal požár. Určitě tam hořelo palivo. Jenže…

Jenže palivo stékalo vzduchem jako řídká záclona. Barbie skrz tu ohnivou clonu viděl mainskou krajinu – docela klidnou, zatím nikde žádný poplach, ale přesto v pohybu. Tetelila se jako vzduch nad spalovnou nebo ohništěm. Jako by někdo chrstl benzín na skleněnou tabuli a pak ho zapálil.

Barbie jako zhypnotizovaný – ostatně si tak připadal – pomalu vykročil zpátky ke ztroskotanému letadlu.

5

V první chvíli chtěl něčím pozakrývat části těl, ale bylo jich tu moc. Už viděl další nohu (tato byla v zelené nohavici) a ženský trup, který uvízl v jalovcovém keři. Mohl by si sundat košili a rozprostřít ji přes ženskou hlavu, ale co dál? No, v batohu měl dvě rezervní košile…

Od Mottonu, nejbližšího městečka na jih, přijíždělo auto. Takové menší SUV, a hnalo se rychle. Někdo buď zaslechl ránu, nebo si všiml ohnivého výbuchu. Díky Bohu za pomoc. Barbie se rozkročil nad bílou středovou čárou v bezpečné vzdálenosti od ohně, který pořád stékal z nebe jako přízračný déšť po okně, mával pažemi nad hlavou a křížil je do velkých X.

Řidič zmáčkl klakson na znamení, že vidí, a pak dupl na brzdy a nechal na asfaltu patnáctimetrové šmouhy gumy. Vyskočil ven skoro dřív, než malá zelená toyota zastavila. Řidič byl urostlý, vytáhlý chlap s dlouhými šedivými vlasy, které mu splývaly zpod baseballové čepice s nápisem Sea Dogs. Rozběhl se ke krajnici, protože se chtěl vyhnout ohnivé stěně.

„Co se stalo?“ křičel. „Co se to do pr...“

Pak do čehosi vrazil, a pořádně. Žádná překážka tam nebyla, ale Barbie viděl, jak se chlapovi splácl nos na stranu, protože se zlomil. Chlap se odrazil zpět a krvácel z úst, nosu a čela. Padl na záda a po chvilce se namáhavě posadil. Civěl na Barbieho užaslýma, zmatenýma očima, z nosu a úst mu stékala krev na pracovní košili, a Barbie na něj civěl úplně stejně.

JUNIOR A ANGIE

1

Dva chlapci rybařící poblíž mostu Míru ani nezvedli hlavu, když nad nimi přeletělo letadlo, ale Junior Rennie ano. Nacházel se o blok domů dál, na Prestilské ulici, a ten zvuk poznal. Bylo to letadlo Chucka Thompsona Seneca V. Vzhlédl, uviděl letadlo a rychle zase hlavu sklopil, protože jasné slunce prosvítající stromy se mu zabodlo do očí a hrozně to zabolelo. Další bolest hlavy. Poslední dobou je míval často. Někdy je zahnaly prášky, ale jindy, hlavně v posledních třech nebo čtyřech měsících, se to nedařilo.

Jsou to migrény, usoudil doktor Haskell. Junior věděl jenom to, že ho hlava bolí, jako by měl přijít konec světa, a jasné světlo to jen zhoršovalo, zvlášť když bolest teprve nastupovala. Občas si vzpomněl na mravence, které s Frankem DeLessepsem jako malí kluci pálili. Vzali si lupu a soustředili na mravence hemžící se kolem mraveniště paprsky slunce. Výsledkem byli uškvaření mravenci. Jenomže poslední dobou mu připadalo, že když mu nastupuje migréna, proměňuje se mu mozek v mraveniště a oči ve dvojici zvětšovacích skel.

Bylo mu dvacet jedna let. Má se snad těšit na to, že když to vydrží až do nějakých pětačtyřiceti, mohly by ho podle doktora Haskella ty bolesti pustit?

Možná. Ale dnes ráno ho nějaká bolest hlavy nezastaví. Pohled na 4Runner Henryho McCaina nebo prius LaDonny McCainové na příjezdové cestě by to snad dokázal, v tom případě by se snad otočil, vrátil se domů, vzal si další imitrex a lehl si v pokoji se zataženými závěsy a studenou žínkou na čele. Možná by cítil, jak bolest začíná polevovat, protože rozjetou migrénu zarazil, ale to by se nejspíš nestalo. Jakmile se ti černí pavouci jednou pořádně uchytí…

Znovu zvedl hlavu a tentokrát přimhouřil oči, aby mu do nich to nesnesitelné světlo nepadalo, ale letadlo bylo pryč, a dokonce i bzučení motoru utichalo (taky ho rozčilovalo, všechny zvuky mu šly na nervy, když na něj ta mrcha lezla). Chuck Thompson s nějakým leteckým učněm nebo učnicí. Junior sice proti Chuckovi nic neměl – sotva ho znal – ale najednou prudce, dětinsky vášnivě zatoužil, aby ten Chuckův žáček něco totálně podělal a s letadlem se zřítil.

Nejlíp rovnou na ten fotrův krám s ojetinama.

Hlavou mu projel další poryv příšerné bolesti, ale i tak Junior vystoupal po schodech k McCainovým dveřím. Tahle práce nepočká. Tohle už měl udělat sakra dávno. Angie potřebuje lekci.

Ale jenom maličkou. Ne aby ses přestal ovládat.

To mu odpovídal matčin hlas, jako by si ho přivolal. Ten její k zešílení blahovolný hlas. Junior byl vždycky popudlivý hoch, ale už se ovládá mnohem lépe. Viď že ano, Juniore?

No jo, fakt. Teda aspoň dřív to tak bylo. Pomáhal mu fotbal. Jenomže teď už žádný fotbal nebyl. Nečekala ho ani vysoká. Místo všeho měl jenom bolení hlavy. A to z něj dělalo sakra nepříjemnýho parchanta.

Ne aby ses přestal ovládat.

Ne. Ale aspoň si s ní promluví, i když ho hlava bolí jako střep.

A jak zní jedno staré úsloví, možná s ní bude muset promluvit ručně. Kdo ví? Když se Angie přitíží, jemu se třeba uleví.

Junior zmáčkl zvonek.

2

Angie McCainová právě vyšla ze sprchy. Natáhla si župan, přepásala ho páskem a pak si kolem mokrých vlasů omotala ručník. „Už jdu!“ zavolala a cupitala po schodech do přízemí. Trošku se usmívala. Určitě to byl Frankie, byla přesvědčená, že to musí být Frankie. Všechno konečně do sebe správně zapadalo. Ten pitomý kuchtík (sice vypadal dobře, ale stejně to byl kretén) buď už z města odjel, nebo se k tomu chystal, a rodiče byli pryč. Což sečteno a podtrženo mohlo být pouze Boží znamení, že všechno dopadá, jak má. Mohli by s Frankiem hodit všechno to svinstvo za hlavu a dát to zase dohromady.

Přesně věděla, jak situaci pojedná: otevře dveře a pak rozevře župan. Rovnou na místě, v plném denním světle sobotního dopoledne, i když ji bude moct zahlédnout kdejaký kolemjdoucí. Samozřejmě se nejdřív ujistí, že je to Frankie – neměla v úmyslu se předvádět starému tlustému panu Wickerovi, který jí třeba nese balíček nebo doporučený dopis – ale ten chodíval s poštou nejméně o půl hodiny později.

Ne, byl to Frankie. Byla si tím jistá.

Otevřela dveře a roztahovala ústa do stále širšího úsměvu na uvítanou – to možná nebyl šťastný nápad, protože zuby měla dost natěsnané k sobě a velké jako obří orbitky. Jednou rukou držela pásek županu, ale nezatáhla za něj. Protože to nebyl Frankie. Byl to Junior a vypadal strašně vztekle…

Tenhle jeho hrozivý pohled viděla už dřív – vlastně mnohokrát – ale takhle děsně vypadal naposledy v osmé třídě, kdy zlámal ruku malému Dupreemu. Ten buzík se totiž opovážil přivlnit tu svoji prdelku na obecní basketbalové hřiště a chtěl si zahrát. Angie si také domyslela, že Junior se podobně musel mračit i tehdy večer na parkovišti U Dippera, ale jelikož tam nebyla, věděla to jen z doslechu. Všichni v Millu o tom slyšeli. A náčelník? Perkins si ji zavolal na kobereček, ten zatracený Barbie byl u toho, a tak musela nakonec s barvou ven.

„Juniore? Juniore, co…“

Vrazil jí facku a řetěz myšlenek se přetrhl.

3

Do té první se ani moc nepoložil, protože stál pořád mezi dveřmi a neměl moc místa, aby se rozmáchl, takže to byl jenom takový poloviční nápřah. Možná by ji vůbec nepraštil (aspoň ne hned), kdyby se tak neculila – panebože, ty její zuby, z těch mu naskakovala husí kůže už na základce – a kdyby ho neoslovila Juniore.

Jasně že mu všichni v městečku říkali Juniore, dokonce se tak i sám v duchu oslovoval, ale neuvědomoval si, jak hrozně to jméno nesnáší, jak příšerně, až do morku kostí ho nenávidí, dokud nevyšlo zpoza těch strašidelných tesáků té mrchy, kvůli které měl tolik problémů. Zvuk toho jména mu projel hlavou jako sluneční paprsek, když před chvílí zvedl hlavu a zadíval se na letadlo.

Ale na to, že jí tu jednu ubalil jenom na půl plynu, nebyl výsledek tak špatný. Angie se odpotácela pozpátku až k sloupku schodišťového zábradlí a ručník jí odletěl z hlavy. Kolem tváří jí viseli hnědí mokří hadi, takže vypadala jako Medúza. Úsměv vystřídal ohromený úžas a Junior si všiml čůrku krve, který jí vytekl z koutku úst. To bylo dobré. Fajn. Za to, co ta mrcha provedla, si zasloužila krvácet. Tolik problémů, a nadělala je nejen jemu, ale taky Frankiemu, Melovi a Carterovi.

V hlavě mu zazněl matčin hlas: Ne aby ses přestal ovládat, miláčku. Byla mrtvá, a přitom mu nepřestávala radit. Dej jí lekci, ale jenom malou.

A on by to možná opravdu dokázal, ale pak se jí rozevřel župan a byla pod ním nahá. Uviděl chomáč tmavých chlupů nad tou její množírnou, tou její zatracenou nenasytnou množírnou, která byla původcem všech těch zasraných problémů, a vzato kolem a kolem, tyhle množírny jsou u kořene všech problémů celého světa, a Juniorovi v hlavě bolestí dunělo, praštělo, dusalo a skřípalo. Připadalo mu, že mu hlava každou chvíli exploduje jako atomovka. Z uší mu vyrazí dokonalé hřibovité obláčky a vzápětí mu všechno od krku nahoru vybuchne, a Junior Rennie (který nevěděl, že má mozkový nádor – dýchavičný starý doktor Haskell takovou možnost ani nevzal v úvahu, protože šlo o jinak zdravého mladého muže, kterému bylo sotva dvacet), tak tenhle Junior zešílel. Tohle ráno nebylo šťastné pro Claudette Sandersovou ani Chucka Thompsona, a vlastně to nebylo šťastné ráno pro nikoho z Chester’s Millu.

Ale málokdo měl takovou smůlu jako bývalá přítelkyně Franka DeLessepse.

4

Přece jen jí hlavou prolétly ještě dvě trhané myšlenky, když se opřela o sloupek zábradlí a uviděla jeho vypoulené oči a jak se kouše do jazyka – kousal se tak prudce, až do jazyka bořil zuby.

On se zbláznil. Musím zavolat policii, než mi fakt něco udělá.

Otočila se, aby vyběhla přední chodbou ke kuchyni, kde strhne ze zdi sluchátko zavěšeného telefonu, vyťuká 911 a pak se prostě rozječí. Stačila však udělat jen dva kroky a pak zakopla o ručník, který se jí odmotal z vlasů. Rychle nabrala rovnováhu – na střední škole bývala roztleskávačkou a tělesná obratnost ji neopustila – ale už bylo pozdě. Hlava jí cukla dozadu a nohy podjely. Chytil ji totiž za vlasy.

Strhl ji k sobě. Sálalo z něj vedro, jako by měl vysokou horečku. Cítila, jak mu tluče srdce, uhánělo jako splašené.

„Ty prolhaná mrcho!“ zařval jí přímo do ucha, takže jí hlavou projela bolest jako hřebík. Také zaječela, ale ve srovnání s ním jí připadal vlastní hlas jen slabý a nicotný. Pak ji kolem pasu objaly jeho paže a už ji šílenou rychlostí postrkoval chodbou, i když se koberce dotýkala sotva špičkami nohou. Hlavou jí bleskla představa, že je ozdobou na kapotě ukradeného auta, a pak už se ocitli v kuchyni zaplavené oslňujícím sluncem.

Junior znovu zařičel. Tentokrát ne vztekem, ale bolestí.

5

To světlo mu připadalo vražedné, smažilo mu bublající mozek, ale to ho nemohlo zarazit. Na to už bylo pozdě.

Ani nezpomalil a narazil s ní přímo do umakartového kuchyňského stolu. Hrana ji udeřila do žaludku, pak stůl sklouzl a bouchl do stěny. Cukřenka, solnička a pepřenka spadly na zem. Vyrazil jí dech, jenom hekla. S jednou rukou kolem pasu a druhou zapletenou do mokrých provazců vlasů ji prudce otočil a odhodil proti lednici. Vrazila do ní s takovou silou, že většina magnetů na lednici opadala. Tvář měla bílou jako papír a vypadala omámeně. Krvácela už nejen z dolního rtu, ale také z nosu. Krev na její bílé pleti jen zářila. Junior si všiml, že očima zalétla na linku ke stojanu plnému nožů, a když se pokusila zvednout z podlahy, tvrdě jí zabořil koleno přímo do obličeje. Tlumeně to zakřupalo, jako by někdo ve vedlejším pokoji upustil porcelánové nádobí – například talíř.

Tohle jsem měl udělat Daleu Barbarovi, pomyslel si a s patkami dlaní přimáčknutými k rozbolavělým spánkům ucouvl. Po tvářích se mu z pálících očí hrnuly slzy. Hrozně si pokousal jazyk – po bradě mu proudila krev a cákala na podlahu – ale Junior si to neuvědomoval. Příšerně ho bolela hlava.

Angie ležela tváří dolů mezi magnety z lednice. Na tom největším stálo CO DNES STRČÍŠ DO PUSY, ZÍTRA TI VYLEZE ZE ZADKU. Pomyslel si, že omdlela, jenomže zčistajasna se začala celá klepat. Prsty se jí třásly, jako by se chystala hrát něco obtížného na klavír. (Jediný nástroj, na který tahle mrcha kdy hrála, byla kožená fujara, pomyslel si.) Pak začala mlátit nohama a k tomu se přidaly paže. Angie teď vypadala, jako by se od něj snažila odplavat. Ona snad dostala nějaký pitomý záchvat!

„Nech toho!“ zařval. A když se vyprázdnila, dodal: „Nech toho! Přestaň s tím, ty mrcho!“

Padl na kolena tak, že se mu její hlava ocitla mezi nimi, a ta hlava poskakovala nahoru a dolů. Čelem pořád dokola mlátila do dlažby, jako by patřila k těm velbloudím žokejům a zrovna zdravila Alláha.

„Přestaň! Nech toho, sakra!“

Začala sténat. Kupodivu hodně hlasitě. Kristepane, co když ji někdo uslyší? Co když ho tu načapají? Tohle nebude jako vysvětlovat otci, proč nechal školy (k tomu se Junior ještě neodhodlal). Tentokrát to bude horší, než když mu doma strhli z měsíčního kapesného pětasedmdesát procent, a to kvůli té pitomé rvačce s kuchařem – rvačce, kterou vyvolala tahleta neužitečná mrcha. Tentokrát Velký Jim Rennie nebude moct umluvit náčelníka Perkinse a místní chlupaté. Tohle by mohlo…

V hlavě se mu najednou vyloupl obrázek skličujících zelených zdí státní věznice Shawshank. Tam nemůže jít, přece má celý život před sebou. Jenže tam půjde. I když jí teď zavře hubu, stejně tam půjde. Protože ona bude později žvanit. A ten její ksicht – který vypadal mnohem hůř než Barbieho tehdy po té rvačce na parkovišti – bude mluvit sám za sebe.

Leda by jí zavřel hubu nadobro.

Junior ji chytil za vlasy a pomohl jí třísknout hlavou o dlažbu. Doufal, že ji tak pošle do bezvědomí, aby mohl dodělat… no… tamto…, ale záchvat jenom zesílil. Začala mlátit chodidly do lednice a zbývající magnety popadaly jako kroupy.

Pustil vlasy a chytil ji za krk. „Promiň, Angie, tohle se nemělo stát,“ řekl. Ale ničeho nelitoval. Prostě ho příšerně bolela hlava, byl vystrašený a přesvědčený, že ten její zápas v oslnivě prosvětlené kuchyni nikdy neskončí. Začínal ztrácet sílu v prstech. Kdo mohl tušit, že je tak těžké někoho uškrtit?

Kdesi v dálce, od jihu, cosi zadunělo. Jako by někdo vypálil z obrovského děla. Junior tomu nevěnoval pozornost, naopak zdvojnásobil úsilí a Angie, která sebou stále házela, konečně začala ochabovat. Někde mnohem blíž – přímo v domě, v přízemí – se ozvalo tiché pípání. Zvedl hlavu a vytřeštil oči, v první chvíli si byl jist, že někdo zvoní u dveří. Někdo zaslechl ten virvál a policajti už jsou tu. Hlava mu pukala, všechny prsty si snad vymkl a všechno to bylo k ničemu. Hlavou mu prolétla hrozná představa: Juniora Rennieho, kterému nějaký policajt přehodil sako přes hlavu, eskortují k okresnímu soudu v Castlu, kde ho čeká obžaloba.

Pak ten zvuk poznal. Stejně pípal i jeho počítač, když nešla elektřina a musel se přepnout na baterie.

Pink… pink… pink…

Pokojová služba, pošlete mi sem někoho, pomyslel si a škrtil dál. Už se nehýbala, ale Junior pokračoval ještě minutu. Odvracel přitom hlavu, aby se vyhnul pachu jejích výkalů. To je jí podobné, že tu nechá tak odporný dárek na rozloučenou! Jak je jim to všem podobné! Ženské! Ženské a ty jejich množírny! Nejsou nic jiného než mraveniště porostlé chlupama! A podle nich prý problémy dělají chlapi!

6

Stál nad jejím zakrváceným, pokáleným a nepochybněmrtvým tělem a uvažoval, co by měl udělat teď, když se od jihu ozvala další vzdálená rána. Žádná puška, bylo to mnohem silnější. Výbuch. Možná že roztomilé letadélko Chucka Thompsona přece jen havarovalo. Nebylo to nic nemožného. Když se člověk vydá původně někoho jenom seřvat – prostě trochu zvednout mandle, nic víc – a nakonec je nucen dotyčnou zabít, v takovej den je možný všecko.

Rozhoukala se policejní siréna. Junior byl přesvědčený, že už pro něj jedou. Někdo sem nahlédl oknem a uviděl, jak ji Junior škrtí. To ho probralo k činnosti. Vyrazil chodbou k hlavním dveřím, dostal se až k ručníku, který jí shodil z hlavy první ránou, a zarazil se. Tudy přece přijdou, přesně tudy sem přijdou. Zastaví před barákem a ostré nové blikající majáky LED ho budou bodat jako šípy do zuboženého mozku proměněného v ječící hmotu…

Obrátil se a utekl zpátky do kuchyně. Než překročil Angiino tělo, podíval se na ně, nemohl si pomoct. V první třídě ji s Frankem někdy tahali za copy a ona na ně vyplazovala jazyk a šilhala. Teď jí oči lezly z důlků jako antikvární mramorové kuličky a pusu měla plnou krve.

To jsem udělal já? Opravdu jsem to udělal?

Ano, udělal. A stačil mu jenom ten jediný letmý pohled, aby mu byl jasný důvod. Ty její pitomé zuby. Ty ohromné tesáky.

K první siréně se připojila druhá, pak třetí. Ale vzdalovaly se. Díky bohu, policajti jeli jinam. Mířili na jih po Hlavní ulici k místu, kde duněly ty rány.

Junior však nezpomalil. Přikrčený proběhl po zadním dvorku McCainových a neuvědomoval si, že vina z něj přímo křičí a každému, kdo by ho náhodou zpozoroval (což se nestalo), by to bylo ihned jasné. Za rajčatovým záhonem LaDonny byl vysoký laťový plot a vrátka. Visací zámek na nich nebyl v očku zaklapnutý. Junior ho za celá léta, co tu vyrůstal a občas se vzadu potloukal, neviděl zamčený.

Otevřel vrátka. Za nimi bylo křoví a les a stezka směřující dolů k tlumenému bublání Prestilského potoka. Když bylo Juniorovi třináct, špehoval Franka a Angie, kteří se na té cestičce líbali, ona ho držela kolem krku a on měl ruce na jejích prsou, a Junior tehdy pochopil, že dětství se chýlí ke konci.

Předklonil se a vyzvracel se do tekoucí vody. Sluneční zrcátka na hladině vypadala zlověstně, odporně. Pak se mu natolik vyčistil zrak, že napravo uviděl most Míru. Malí rybáři už byli pryč, ale zatímco se díval, po silnici projelo pár policejních aut.

Spustila městská siréna. Obecní generátor naskočil, přesně jak se od něj čekalo při výpadku elektřiny, takže siréna mohla vytroubit do světa svoji katastrofickou zprávu. Junior zasténal a zacpal si uši.

Most Míru byl v podstatě jenom krytá lávka pro chodce, dávno zchátralá a na spadnutí. Ve skutečnosti se jmenovala lávka Alvina Chestera, ale v roce 1969 se stala mostem Míru, protože mládež (tehdy v městečku kolovaly zvěsti o tom, kdo konkrétně to byl) namalovala ze strany velký modrý mírový znak. Byl tam pořád, i když vybledl a zůstal z něj jen duch. Posledních deset let byl most Míru uzavřený. Na obou koncích ho křížila policejní páska s nápisem ZÁKAZ VSTUPU, ale samozřejmě se po něm chodilo dál. Dvakrát třikrát týdně sem večer chodili posvítit baterkami členové Chlupaté brigády náčelníka Perkinse, vždycky na jednom nebo druhém konci, nikdy na obou zároveň. Nechtěli pochytat puberťáky, kteří se tam chodili miliskovat a popíjet, jenom je zahnat. Při každoroční městské schůzi někdo navrhl, aby se most Míru strhl, a někdo jiný navrhl, aby se opravil, a oba návrhy se objevily na pořadu jednání. Zdálo se, že městečko má svou vlastní tajnou vůli, a ta tajná vůle si přála, aby most Míru zůstal, jak je.

Dnes byl za to Junior Rennie vděčný.

Šoural se po severním břehu potoka, dokud se neocitl pod mostem – policejní sirény už utichaly, městská siréna ječela ze všech sil – a tamtudy se vyšplhal na Předsunutou uličku. Rozhlédl se na obě strany a pak proběhl kolem značky SLEPÁ CESTA, MOST UZAVŘEN. Protáhl se pod nataženou žlutou páskou a zmizel ve stínu. Slunce prosvítalo děravou stříškou a házelo světelná zrcátka na prošlapaná prkna, ale po té pekelně prosvícené kuchyni tu vládlo požehnané šero. V trámech vrkali holubi. Kolem dřevěných stěn ležely poházené plechovky od piva a láhve od Allenova kávového likéru.

Tohle mi nikdy neprojde. Nevím, jestli jí pod nehty nezůstal kus mojí kůže, nemůžu si vzpomenout, jestli mě drápla, nebo ne, ale je tam moje krev. A otisky prstů. Mám vlastně na vybranou dvě možnosti: utéct, nebo se udat.

Ne, byla tu ještě třetí možnost. Mohl by se zabít.

Musí se dostat domů. Musí si v pokoji zatáhnout závěsy, a proměnit ho tak v jeskyni. Vzít si další imitrex, lehnout si a snad se trochu prospat. Pak bude možná schopen uvažovat. A jestli si pro něj přijdou, zatímco bude spát? No, tím by se vyřešil problém volby mezi dveřmi číslo jedna, dvě nebo tři.

Junior přešel náměstí. Když ho kdosi – nějaký starší chlapík, kterého Junior matně poznával – popadl za paži a zeptal se: „Co se stalo, Juniore? Co se děje?“ Junior jenom zavrtěl hlavou, setřásl cizí ruku a šel dál.

Městská siréna za ním hýkala, jako by nastal konec světa.

SILNICE A CESTIČKY

1

V Chester’s Millu vycházel týdeník, který se jmenoval Demokrat. Což bylo zavádějící, protože majitel i nakladatel – přičemž obě funkce zastávala úžasná Julia Shumwayová – byl republikán do morku kostí. V tiráži stálo:

C H E S T E R ’ S    M I L L

D E M O K R A T

Zal. 1890

Slouží „Městečku, které vypadá jako bota!“

Ale i motto bylo zavádějící. Chester’s Mill nevypadal jako bota, ale spíš jako chlapecká sportovní ponožka natolik špinavá, že dokáže sama stát. Mill se sice napojoval na mnohem větší a živější Castle Rock, který se nacházel na jihozápadě (u paty ponožky), ale obklopovala ho čtyři městečka, sice větší rozlohou, ale méně lidnatá: Motton na jihu a jihovýchodě, Harlow na východě a severovýchodě, nezačleněná oblast TR-90 na severu a Tarker’s Mill na západě. Chester’s Millu a Tarker’s Millu se občas říkalo Twin Mills a v dobách, kdy textilní továrny v centrálním a západním Maine jely na plný výkon, byl Prestilský potok mezi nimi znečištěnou stokou bez ryb, která měnila barvu podle dnů v týdnu a taky místa. Za těch časů jste mohli vyjet na kánoi z Tarker’s Millu na zelené vodě, a když jste vyjížděli z Chester’s Millu do Mottonu, pádlovali jste po jasně žluté hladině. A když jste měli kánoi ze dřeva, nátěr pod vodoryskou mohl klidně zmizet.

Ale poslední z oněch prosperujících a znečišťujících továren zavřela bránu v roce 1979. Prapodivné barvy z Prestilského potoka vypláchly deště a ryby se vrátily, ačkoli jestli je lidé mohou nebo nemohou jíst, to stále zůstává předmětem pochybností. (Demokrat hlasoval „Ano!“)

Počet obyvatel v městečku se měnil podle roční doby. Mezi Dnem veteránů a Dnem práce se blížil k patnácti tisícům. Po zbytek roku se pohyboval těsně kolem dvou tisíc, podle poměru narození a úmrtí v nemocnici Catherine Russellové, která byla považována za nejlepší zdravotnické zařízení severně od Lewistonu.

Kdybyste se letních návštěvníků zeptali, kolik silnic vede do Millu a ven, většina by řekla, že dvě. Silnice číslo 117, která vedla do Norwaye a South Parisu, a silnice číslo 119, která protínala centrum Castle Rocku a pak zamířila do Lewistonu.

Lidé, kteří tu bydleli aspoň deset let, by dokázali vyjmenovat nejméně osm dalších cest, všechny dvouproudové a vyasfaltované, počínaje Černohřbetou a Roklinovou, které vedly do Harlowu, až po Krásnoúdolní (ano, ta byla pěkná stejně jako její jméno), jež se vinula na sever do nezačleněné oblasti TR-90.

Obyvatelé, kteří tu sídlili víc než třicet let a mohli by se nad tou otázkou pořádně zamyslet (třeba v zadní místnosti v krámku u Brownieho, kde pořád stála kamna na dřevo), by dokázali vyjmenovat další tucet cest, jejichž jména byla jak uctivá (Božopotoční), tak hanlivá (Zmršenka, označená na místních topografických mapách jenom číslem).

V den, který vešel ve známost jako Den Kupole, byl nejstarším obyvatelem Chester’s Millu pan Clayton Brassey. Současně byl nejstarším obyvatelem celého okresu Castle, a tudíž držitelem Špacírky Bostonského Postu. Bohužel už nevěděl, co to Špacírka Bostonského Postu je, ani si nebyl pořádně jistý, kdo je on sám. Někdy si spletl svou prapravnučku Nell s manželkou, která už byla čtyřicet roků po smrti, a Demokrat s ním přestal dělat každoroční „rozhovor s nejstarším občanem“ už před třemi lety. (Když se ho naposledy zeptali, v čem spočívá tajemství jeho dlouhého života, Clayton odpověděl: „Kdy krucinál dostanu večeři?“) Sotva oslavil stovku, začala se mu do života vkrádat senilita. Dnes, jednadvacátého října, mu bylo sto pět. Kdysi býval výborným truhlářem, který se specializoval na prádelníky, zábradlí a ozdobné lišty. V poslední době se věnoval především pojídání pudinku s želé, aniž by si jím ucpal nos, a občas se dokázal dopravit včas na záchod, kde pustil do porcelánu půl tuctu zakrvácených bobků.

Ale když byl v nejlepším věku – řekněme kolem pětaosmdesátky – dokázal vyjmenovat skoro všechny cesty, které vedly do Chester’s Millu nebo ven, a celkem by jich bylo pětatřicet. Většinou byly prašné, spousta jich byla zapomenutých a skoro všechny z těch zapomenutých se vinuly hlubokými houštinami mladého lesa, který patřil sirkárně Diamond Match, papírnám Continental Paper a Americké dřevařské.

A chvilku před polednem o Dni Kupole se všechny cesty do jedné zatarasily.

2

Většinou se na těch silnicích nestalo nic tak spektakulárního jako exploze letadla Seneca V a následná nehoda dřevařského náklaďáku, ale k potížím došlo. Jak taky jinak. Když se kolem celého městečka najednou vztyčí jakási neviditelná kamenná zeď, musí nastat potíže.

Přesně ve chvíli, kdy se svišť rozpadl na půlky, stalo se totéž se strašákem na dýňovém poli Eddieho Chalmerse u Krásnoúdolní cesty. Strašák stál přímo na hranici oddělující Mill od oblasti TR-90. Hraniční stanoviště strašáka bylo pro Eddieho neutuchajícím zdrojem pobavení, říkal mu Bezdomovecký panák, zkráceně Bepa. Půlka Bepy dopadla na území Millu, druhá půlka „na téerku“, jak se tu říkalo.

Za několik vteřin hejno vran, které mířilo na Eddieho dýně (vrány se nikdy Bepy nebály) do čehosi narazilo, i když tam předtím nikdy nic nebylo. Většina ptáků si zlámala krk a dopadla jako černé chomáče na Krásnoúdolní cestu a okolní pole. Všude, po obou stranách Kupole, naráželi a umírali ptáci. Jejich těla se stanou jedním z ukazatelů, podle kterých se nová bariéra vytyčí.

Bob Roux zrovna vykopával brambory u Božopotoční cesty. Vydal se domů na oběd (ve zdejším kraji se mu říká spíš „sváča“), usazený obkročmo na starém traktoru Deere a v uších se sluchátky zbrusu nového iPodu, což byl dárek od manželky k narozeninám, z nichž se vyklubou jeho poslední. Jeho dům stál necelý kilometr od pole, kde oral, ale smůla tkvěla v tom, že pole spadalo do mottonského katastru a dům do chesterského. Vrazil do bariéry rychlostí pětadvacet kilometrů za hodinu při poslechu Jamese Blunta a jeho písně „You’re Beautiful“. Volant traktoru držel v prstech, jen aby se neřeklo, protože měl výhled na celý úsek silnice až domů a nic na něm nebylo. Takže když se traktor z čista jasna zastavil, až se za ním vyorávač brambor nadzvedl a zase zařinčel o cestu, Bob přeletěl přes blok motoru a vrazil přímo do Kupole. IPod v široké přední kapse na laclu kombinézy explodoval, ale Bob to vůbec necítil. Zlomil si vaz a rozbil lebku o to neviditelné nic, se kterým se srazil, a na prašné cestě, u jednoho vysokého kola traktoru, zanedlouho zemřel, i když motor stále běžel. Značka Deere, jak známo, je opravdu spolehlivá.

3

Mottonská silnice vlastně Mottonem vůbec neprocházela, ale protínala okrajovou část katastru městečka Chester’s Mill. V této oblasti, které se zhruba od roku 1975 říkalo Eastchester, stály nové vily. Majitelům bylo přes třicet nebo čtyřicet a dojížděli do Lewiston-Auburnu, kde pracovali za slušnou mzdu většinou někde v kanceláři. Všechny ty domy patřily k Millu, ale spousta zahrad vzadu spadala pod Motton. To byl právě případ domu číslo 379 na Mottonské silnici, kde bydleli Jack a Myra Evansovi. Myra měla za domem zeleninovou zahrádku, a i když už většinu úrody dávno sklidila, za zbývajícími (a prohnilými) dýněmi zůstávalo pořád několik naducaných tykví odrůdy Blue Hubbard. Právě se pro jednu z nich natahovala, když Kupole dopadla, a i když Myra klečela v Chester’s Millu, náhodou se natahovala pro tykev, která rostla asi půl metru za hranicí s Mottonem.

Myra nevykřikla, protože žádnou bolest nepocítila – aspoň zpočátku. Stalo se to příliš rychle, ostře a čistě.

Jack Evans byl v kuchyni a šlehal vajíčka na omeletu. LCD Soundsystem právě vyhrávali svou „North American Scum“ a Jack si zpíval s nimi, když se mu za zády ozval jakýsi křehký hlásek a pronesl jeho jméno. Nejdřív nepoznal, že ten hlas patří ženě, s níž je čtrnáct let ženatý, protože připomínal spíš dítě. Ale když se otočil, uviděl, že je to opravdu Myra. Stála mezi dveřmi a držela si pravou paži před břichem. Natahala dovnitř bláto, což se jí vůbec nepodobalo. Obvykle si zouvala zahradní gumáky hned na zápraží. Levou rukou, která stále vězela ve špinavé zahradnické rukavici, si opatrně podpírala pravačku, a mezi zablácenými prsty jí teklo cosi červeného. Nejdřív ho napadlo brusinková omáčka, ale to trvalo jen vteřinu. Byla to krev. Jack upustil misku s vejci, a ta se rozbila na podlaze.

Myra opakovala jeho jméno stejně křehkým, roztřeseným dětským hláskem.

„Co se stalo? Myro, co se ti stalo?“

„Měla jsem nehodu,“ řekla a ukázala mu pravačku. Jenomže na rozdíl od levačky na ní neměla žádnou zablácenou zahradnickou rukavici a ani žádnou dlaň s prsty. Zbyl z ní jenom pahýl, z něhož crčela krev. Chabě se na něj usmála a řekla: „Jejda.“ Oči se jí obrátily v sloup. Rozkrok zahradnických džín jí ztmavl, protože jí povolil močový měchýř. Pak jí povolila i kolena a Myra se poroučela k zemi. Krev stříkající z useknutého zápěstí – byl to čistý řez jako z učebnice anatomie – se mísila s rozšlehanými vajíčky rozlitými na podlaze.

Když Jack padl na kolena vedle ní, do jedné čéšky se mu hluboko zaryl střep z misky. Sotva si toho všiml, i když po zbytek života bude kulhat. Popadl ji za paži a zmáčkl. Ten strašlivý krvavý proud ze zápěstí zpomalil, ale nezastavil se. Jack si vyškubl ze smyček v kalhotách opasek a ovázal jí ho kolem předloktí. Tím krvácení zastavil, ale opasek neměl na tak malý objem připravenou dírku. Smyčka končila daleko za přezkou.

„Kristepane,“ pronesl do prázdné kuchyně. „Kristepane.“

Uvědomil si, že se nějak setmělo. Vypadla elektřina. Uslyšel, jak z pracovny poplašeně pípá počítač. LCD Soundsystem nerušeně pokračovali, protože malý přehrávač na lince byl na baterie. Jacka už však hudba nezajímala, na techno ztratil chuť.

Tolik krve. Tolik.

Otázky, jak vlastně o ruku přišla, se mu vykouřily z hlavy. Teď měl na starosti důležitější věci. Nemohl pustit škrtidlo vytvořené z opasku, aby se dostal k telefonu. Začala by zase krvácet a už takhle asi neměla k vykrvácení daleko. Bude ji muset dostat k telefonu s sebou. Pokusil se ji táhnout za košili, ale tu jí nejdřív vyškubl z kalhot a pak ji začal dusit límeček – slyšel, jak najednou sípe. Takže si namotal její dlouhé hnědé vlasy na ruku a vlekl ji k telefonu jako jeskynní muž.

Byl to mobil a fungoval. Vytočil tísňové volání, ale to bylo obsazené.

„To není možné!“ vykřikl do prázdné kuchyně, kde pohasla světla (ale kapela v přehrávači neutichla). „Sakra, tísňová linka přece nemůže mít obsazeno!“

Zmáčkl opakované vytáčení.

Obsazeno.

Seděl v kuchyni opřený zády o kuchyňskou linku, držel škrtidlo co nejpevněji utažené, zíral na krev a rozmíchaná vajíčka na podlaze, periodicky mačkal tlačítko opakované volby na telefonu a pokaždé se ozvalo stejné tupé píp-píp-píp. Kdesi nedaleko cosi vybuchlo, ale on to přes tu muziku sotva slyšel, měl ji puštěnou opravdu na plné pecky (výbuch letadla neslyšel vůbec). Chtěl tu hudbu vypnout, ale pokud by chtěl dosáhnout na přehrávač, musel by zvednout Myru. Zvednout ji, nebo na dvě tři vteřiny povolit opasek. Nechtěl ani jedno. Takže tam jen tak seděl a „North American Scum“ vystřídal „Someone Great“ a pak se rozeznělo „All My Friends“ a po několika dalších písničkách CD, které se jmenovalo Stříbroznění, konečně dohrálo. Když se to stalo a rozhostilo se ticho narušované jenom policejními sirénami kdesi v dálce a nekonečným pípáním počítače poblíž, Jack si uvědomil, že manželka už nedýchá.

Ale já se přece chystal vařit oběd, pomyslel si. Moc dobrý oběd, na takový by ses nestyděla pozvat ani Marthu Stewartovou.

Jack Evans seděl na zemi, opíral se o linku, stále pevně svíral opasek (až se bude pokoušet prsty znovu rozevřít, bude to nesmírně bolet) a dolní konec pravé nohavice mu tmavl vlastní krví z rozseknutého kolena. Přitiskl si manželčinu hlavu k hrudi a rozbrečel se.

4

Nedaleko odsud, na opuštěné lesní cestě, na kterou by si nevzpomněl ani starý Clay Brassey, se na okraji Prestilských bažin pásla na křehkých výhoncích srna. Zrovna natahovala krk přes mottonskou hranici, když dopadla Kupole, a hlava se srně odkutálela pryč. Byla uříznutá tak čistě, jako by to někdo provedl gilotinou.

5

Takže jsme kolem dokola obešli ponožku, kterou tvoří Chester’s Mill, a vrátili se znovu na silnici číslo 119. A vyprávění má tu kouzelnou vlastnost, že neuplynul ani okamžik od chvíle, kdy ten šedesátník z toyoty vrazil obličejem do neviditelné, ale velmi pevné překážky, a zlomil si nos. Teď sedí na zemi a naprosto nechápavě hledí na Dalea Barbaru. Racek, který pravděpodobně přelétal z každodenní chutné svačiny na mottonské městské skládce k poněkud méně chutné přesnídávce v odpadní jámě u Chester’s Millu, se zřítí jako kámen a dopadne necelý metr od baseballové čepice s nápisem Sea Dogs. Šedesátník čapku zvedne, opráší a znovu si ji nasadí.

Oba muži se podívají nahoru, odkud pták spadl, a uvidí další nepochopitelnou věc. Ukáže se, že takových podivností se toho dne stane mnoho.

6

Barbieho nejdřív napadlo, že mu před očima ještě plují mžitky po explozi letadla – podobně jako když člověk vidí velké modré vznášející se tečky, poté co mu někdo přímo do obličeje odpálí blesk fotoaparátu. Jenomže tohle nebyla tečka, nebyla modrá, a místo aby se vznášela kdekoli, kam se člověk podívá – například na svého nového známého – visela ta skvrna ve vzduchu přesně tam, kde byla původně.

Neznámý s baseballovou čepicí se také díval nahoru a protíral si oči. Zdálo se, že docela zapomněl na zlomený nos, opuchající rty a krvácející čelo. Vstal, ale skoro ztratil rovnováhu, protože si málem vykroutil krk.

„Co to je?“ zeptal se. „Co to sakra je, člověče?“

Modré nebe hyzdila velká černá šmouha – ve tvaru plamene svíčky, pokud člověk pořádně zapojil fantazii.

„To je… nějaký mrak?“ zeptal se pán ve sportovní čepici. Z jeho nedůvěřivého tónu bylo znát, že odpověď je mu jasná.

Barbie řekl: „Myslím…“ Vůbec se mu nechtělo poslouchat, jak to říká nahlas. „Myslím, že v tom místě narazilo to letadlo.“

„Co to povídáte?“ podivil se pán s čepicí, ale než Barbie stačil odpovědět, patnáct metrů nad nimi proletěl pořádně velký kos. Do čehosi vrazil – netušili do čeho, každopádně nic neviděli – a dopadl kousek od racka.

Pán s čepicí vydechl: „Viděl jste to?“

Barbie přikývl a pak ukázal na kus hořící louky nalevo. Kromě toho hořela tráva ještě na dvou třech místech napravo od silnice a z ohňů stoupal hustý černý kouř, který se mísil s dýmem stoupajícím z kusů roztrhaného letadla, ale oheň se nijak nešířil. Včera pořádně lilo a louka byla stále vlhká. Naštěstí, protože jinak by se trávou oběma směry rozběhl požár.

„A viděl jste tohle?“ zeptal se Barbie pána v čepici.

„No to mě podrž,“ pronesl pán v čepici, když se pořádně vynadíval. Požár vypálil v trávě asi šest metrů čtverečních a sunul se dál, až se ocitl skoro naproti místu, kde stáli Barbie a pán s čepicí. A tam se oheň roztáhl – na západ k okraji silnice a na východ na čtyřakrovou pastvinu nějakého malého chovatele dobytka – ale nešířil se skokově, jak to obvykle stepní požáry dělají, kdy se kousek vpředu objeví osamělý ohýnek a vzadu zase pomalu dohasíná. Tenhle oheň se šířil jako podle pravítka.

Přilétal k nim další racek, měl namířeno spíš do Mottonu než do Millu.

„Koukněte,“ upozorňoval pán v čepici. „Sledujte toho ptáka.“

„Třeba se mu nic nestane,“ zadoufal Barbie. Díval se vzhůru a stínil si oči. „Třeba je ta divná věc zastavuje, jenom když letí od jihu.“

„Soudě podle toho rozflákaného letadla o tom pochybuju,“ poznamenal pán s čepicí. Mluvil zadumaně jako člověk, který nevychází z úžasu.

Racek mířící ven narazil na bariéru a spadl přímo do největší hromady hořících trosek letadla.

„Zastavuje je to z obou stran,“ řekl pán s čepicí. Z jeho tónu bylo jasné, že se mu pouze potvrdilo silné podezření. „Je to nějaké silové pole, jako v tom filmu Star Trik.“

„Trek,“ opravil ho Barbie.

„Co?“

„A sakra,“ hlesl Barbie. Hleděl pánovi s čepicí přes rameno.

„Co je?“ Pán s čepicí se také ohlédl. „Do prdele pruhovaný!“

Blížil se k nim dřevařský náklaďák. Obrovský, naložený mohutnými kládami hodně přes povolený váhový limit. Navíc si to hasil hodně přes povolený rychlostní limit. Barbie se pokusil spočítat, jakou brzdnou dráhu bude takový mamut potřebovat, ale nevzmohl se ani na odhad.

Pán s čepicí vysprintoval ke své toyotě, kterou nechal šikmo zaparkovanou na přerušované čáře uprostřed silnice. Chlap za volantem dřevařského náklaďáku – možná se sjížděl na práškách nebo byl zkouřený metamfetaminem, nebo byl prostě jenom mladý, pospíchal a cítil se nesmrtelný – ho uviděl a nalehl na klakson. Nezpomalil.

„Ten mě sakra smete!“ zařval pán s čepicí a vskočil za volant. Nastartoval a couval s toyotou ze silnice, i když nezavřené dveře u řidiče bouchaly. Malé SUV zahučelo do příkopu a hranatý čumák zůstal trčet k nebi. Pán s čepicí byl v tu ránu z auta venku. Klopýtl, padl na koleno a pak se rozběhl do pole.

Barbie s myšlenkou na letadlo a ptáky – s myšlenkou na tu divnou černou šmouhu, která možná označovala místo nárazu letadla – se také rozběhl na pastvinu a nejdřív běžel nízkými, krotkými plameny a zvedal obláčky černého popela. Zahlédl mužskou tenisku – na to, aby patřila ženě, byla moc velká – v níž stále vězelo chodidlo.

Pilot, pomyslel si. A pak ještě: Musím přestat tu takhle pobíhat.

„TY IDIOTE, ZPOMAL!“ řval zpanikařený pán v čepici na dřevařský náklaďák pištivým hlasem, ale na takové pokyny už bylo pozdě. Barbie se ohlédl (nemohl si pomoct) a napadlo ho, že se dřevař možná pokusil v posledním okamžiku zabrzdit. Pravděpodobně uviděl vrak letadla. Každopádně jeho snaha nestačila. Vrazil do bariéry z mottonské strany aspoň devadesátkou a k tomu vezl takových osmnáct tun klád. Kabina se při nárazu rozletěla na kousky. Přetížený náklaďák, poslušen zákonů fyziky, pokračoval v pohybu vpřed. Palivové nádrže se vtlačily pod klády a přitom se bortily a jiskřily. Když vybuchly, náklad už byl ve vzduchu a letěl přes místa, kde bývala kabina, nyní proměněná v zelenou kovovou harmoniku. Klády se vznesly jako vějíř, narazily do neviditelné překážky a odrazily se všemi směry. Oheň a hustý černý dým vyšlehly v jednom sloupci vzhůru. Zaduněla ohlušující rána, která se valila krajinou jako balvan. Na mottonské straně pršely z nebe klády na silnici a okolní louky jako obří mikádo. Jedna dopadla na střechu SUV, slisovala ji a čelní sklo se vysypalo na kapotu jako sprška drobných diamantů. Další přistála přímo před pánem s čepicí.

Barbie se zastavil a jen civěl.

Pán s čepicí se vyhrabal na nohy a znovu upadl, ale chytil se klády, která ho málem rozmašírovala, a opět se vztyčil. Sice stál, ale kymácel se a třeštil oči. Barbie k němu zamířil a po dvanácti krocích vrazil do čehosi tvrdého jako cihlová zeď. Odpotácel se a ucítil, jak mu z nosu a přes rty stéká cosi teplého. Setřel to a užasle uviděl, že má dlaň plnou krve. Otřel si ji o košili.

Teď už se blížila auta z obou směrů – od Mottonu i Chester’s Millu. Přes pastvinu, od farmy na opačném konci, sem běžely tři postavy, zatím vypadaly maličké. Několik aut troubilo, jako by to nějak mohlo vyřešit všechny problémy. První auto z mottonské strany zajelo na krajnici v bezpečné vzdálenosti od hořícího náklaďáku. Vystoupily z něj dvě ženy, zastínily si oči a užasle se zahleděly na sloup ohně a kouře.

7

„Do prdele,“ ulevil si pán s čepicí potichu a téměř bez dechu. Blížil se přes louku k Barbiemu obezřetně šikmo, spíš východně od planoucí hranice. Barbieho napadlo, že řidič náklaďáku měl možná přetížený vlek a jel moc rychle, ale aspoň se mu dostalo vikinského pohřbu. „Viděl jste, kam ta kláda dopadla? Skoro mě zabila. Rozmačkala by mě na placku.“

„Máte mobil?“ Barbie musel zvýšit hlas, aby byl přes hukot hořícího dřeva slyšet.

„Ve voze,“ odpověděl pán s čepicí. „Můžu ho zkusit vylovit, jestli chcete.“

„Ne, počkejte,“ zarazil ho Barbie. Uvědomil si, a přitom se mu náhle ulevilo, že to všechno může být jenom sen, takový ten nesmyslný, kde člověk jezdí pod vodou na kole nebo vypráví o svém pohlavním životě v cizím jazyce, který nikdy nestudoval, a přitom mu to připadá úplně normální.

Z jeho strany bariéry dorazil jako první baculatý chlapík ve starém pickupu GMC. Barbie ho vídal v Šípkové růži: byl to Ernie Calvert, předchozí manažer Města potravin, nyní v důchodu. Ernie zíral na hořící hromadu na silnici vytřeštěným zrakem, ale v ruce držel mobil a horečně do něj mluvil. Barbie ho sotva slyšel přes hukot hořícího dřevařského náklaďáku, ale zachytil slova „Vypadá to zle“, a domyslel si, že Ernie mluví s policií. Nebo s hasiči. Pokud to byli hasiči, Barbie jen doufal, že to jsou ti z Castle Rocku. V úpravné malé hasičské zbrojnici v Chester’s Millu stála dvě auta, ale Barbie měl podezření, že kdyby se tu objevila, byla by schopná nanejvýš smáčet hořící trávu, která stejně zanedlouho dohoří sama. Planoucí náklaďák byl blízko, ale Barbie nevěřil, že se k němu budou moct dostat.

Je to sen, namlouval si. Jestli si to budeš pořád opakovat, budeš schopný fungovat.

Ke dvěma ženám na mottonské straně se přidalo půl tuctu mužů, kteří si také stínili oči. Auta parkovala na obou krajnicích. Vystupovali z nich lidé a připojovali se k hloučku. Totéž se dělo na straně u Barbieho. Jako by tu otevřeli dva konkurenční bleší trhy, jeden na mottonské straně, druhý na millské, a mezi lidmi se rozkřiklo, že se tu dají ulovit skvělé kousky za laciný peníz.

Konečně doběhla také trojice z farmy – farmář se svými nezletilými syny. Chlapcům nedělal běh potíže, ale farmář byl celý rudý a jen funěl.

„Kristepane!“ vyjekl starší chlapec a otec mu vyťal záhlavec. Nezdálo se, že by si toho chlapec všiml. Oči mu málem vypadly z důlků. Mladší kluk natáhl ruku, a když ho za ni starší bratr vzal, kluk se rozbrečel.

„Co se tu stalo?“ zeptal se farmář Barbieho a mezi slovy tu a stalo se zastavil a sípavě se nadechl.

Barbie si ho nevšímal. Pomalu se blížil k pánovi s čepicí a držel přitom před sebou nataženou ruku, jako by ho vybízel k zastavení. Pán s čepicí udělal beze slova totéž. Když se Barbie přiblížil k místu, kde jak věděl, musí být ta bariéra – stačilo se podívat na ten podivný pruh země vypálený jako podle pravítka – zastavil se. Už jednou se praštil do nosu a další ránu nepotřeboval.

Najednou mu po celém těle naskočila husí kůže. Pupence se mu ježily od kotníků až po zátylek, kde ho zalechtaly vlasy, jako by se pokusily napřímit. Varlata se mu zachvěla jako ladičky a na okamžik pocítil v ústech kyselou kovovou pachuť.

Metr a půl před sebou – a vzdálenost se stále zkracovala – uviděl, jak se beztak vytřeštěné oči pána s čepicí vykulily ještě víc. „Cítil jste to?“

„Jo,“ odpověděl Barbie. „Ale už to přešlo. Co u vás?“

„Je to pryč,“ souhlasil pán s čepicí.

Jejich natažené ruce se tak docela nedotkly a Barbieho se znovu zmocnila představa skleněného panelu. Natahuje ruku zevnitř k ruce přítele, který stojí venku, jejich prsty se spojí, ale přitom nedotknou.

Barbie ruku zase spustil. Stejnou rukou si před chvílí otřel krvácející nos, takže teď uviděl, jak se ve vzduchu vznášejí červené otisky vlastních prstů. A přímo před očima se ta krev začala srážet do kapek. Přesně jak by to udělala na skle.

„Panebože, co to znamená?“ zašeptal pán s čepicí.

Barbie neodpověděl. Než stačil něco říct, plácl ho do zad Ernie Calvert. „Zavolal jsem policajty,“ řekl. „Už jedou, ale hasiči mi to neberou – mají tam vzkaz, že mám volat do Castle Rocku.“

„Jo, udělejte to,“ řekl Barbie. Pak asi sedm metrů od nich dopadl další pták. Padl na farmářovu pastvinu a zmizel v trávě. Ten pohled připomněl Barbiemu ještě něco a možná za to mohla vzpomínka na dobu, po kterou Barbie nosil na opačné straně zeměkoule zbraň. „Ale nejdřív byste měl zavolat Leteckou národní gardu v Bangoru.“

Ernie na něj užasle hleděl. „Gardu?“

„Jsou jediní, kdo může nad Chester’s Millem vyhlásit bezletovou zónu,“ vysvětlil Barbie. „A myslím, že by to měli udělat okamžitě.“

SPOUSTA MRTVÝCH PTÁKŮ

1

Náčelník policie v Millu žádné výbuchy neslyšel, přestože byl venku a hrabal listí na trávníku před svým domem v Morinské ulici. Na kapotu manželčiny hondy si postavil přenosné rádio s naladěnou stanicí WCIK (hlásající království Ježíše Krista, mladší obyvatelé městečka mu říkali prostě Rádio Ježíš) a poslouchal náboženské písně. Navíc ani jeho sluch už nebyl co dřív. Co by taky v šestasedmdesáti chtěl?

Uslyšel však první sirénu, která toho dne proťala vzduch. Uši měl na ten zvuk naladěné stejně jako matka na pláč svých dětí. Howard Perkins dokonce poznal, o které auto jde a kdo řídí. Tyhle staré řehtačky měly pořád namontované jenom trojka a čtyřka, ale Johnny Trent odjel s trojkou za hasiči do Castle Rocku na to pitomé cvičení. „Kontrolovaný požár“, tak tomu říkali, ale ve skutečnosti šlo o to, aby se dospělí lidi mohli vyblbnout. Takže tohle musela být čtyřka, druhý z dodgeů, které jim zbývaly, a za volantem seděl Henry Morrison.

Náčelník policie přestal hrabat, zůstal stát a naklonil hlavu. Siréna už utichala, takže se vrátil k práci. Na zápraží vyšla Brenda. V Millu mu skoro všichni říkali Vévoda – ta přezdívka přetrvala ještě ze středoškolských let, kdy si nenechal ujít jediný film s Johnem Waynem, který dávali ve Staru – ale Brenda s tím přestala těsně po svatbě a raději ho oslovovala jinak. Jménem, které se mu nelíbilo.

„Howie, nejde elektřina. A byly slyšet nějaké rány.“

Howie. Vždycky Howie. Jako v těch komediálních seriálech Hlásí se Howie a Howieho triky nebo Howie je na tom hůř. Snažil se to brát křesťansky – sakra, nejenže se snažil, on to tak opravdu bral – ale občas ho napadlo, jestli to oslovení nemá aspoň částečný podíl na té malé krabičce, kterou teď nosí v hrudníku.

„Cože?“

Protočila oči, dopochodovala k rádiu na kapotě auta a zmáčkla vypínač, takže uťala Sbor Normana Luboffa uprostřed „Jakého to přítele máme v Ježíšovi“.

„Kolikrát už jsem ti říkala, abys nestavěl ten krám na kapotu mého auta? Poškrábeš ho, a až ho budu prodávat, dostanu za něj mnohem míň.“

„Promiň, Brendo. Cos to povídala?“

„Nejde elektrika! A kdesi cosi bouchlo! Nejspíš kvůli tomu vyjel Johnny Trent.“

„Vyjel Henry,“ opravil ji. „Johnny jel s hasiči do Rocku.“

„No, to je jedno…“

Spustila další siréna, tahle byla modernější a Vévoda Perkins jí v duchu říkal Čiřikáč. Tohle bude dvojka, Jackie Wettingtonová. Musela to být Jackie, protože Randolph hlídal krám, zhoupnutý na židli s nohama na stole a s rozloženým Demokratem před sebou. Nebo seděl na záchodě. Peter Randolph byl dobrý polda a uměl být tak tvrdý, jak bylo potřeba, ale Vévoda ho neměl rád. Částečně proto, že se tak očividně stavěl na stranu Jima Rennieho, částečně, že byl občas tvrdší, než bylo nutné, ale především proto, že podle Vévody byl Randolph líný, a Vévoda Perkins nemohl líného policistu vystát.

Brenda se na něj dívala trochu vykuleně. Byla policistovou manželkou třiačtyřicet let a věděla, že dvě rány, dvě sirény a výpadek elektřiny nevěstí nic dobrého. Dost by ji překvapilo, kdyby byl trávník o tomto víkendu uhrabaný nebo kdyby si mohl Howie poslechnout, jak jeho milovaní Wildcats z Twin Mills válcují fotbalový tým Castle Rocku.

„Měl bys jít dovnitř,“ řekla. „Někde něco bouchlo. Jenom doufám, že nikdo neumřel.“

Vytáhl si z opasku mobil. Ten krám tam visel jako pijavice od rána do večera, ale Vévoda musel uznat, že se hodí. Žádné číslo nevytočil, nehýbal se a jen se na přístroj díval a čekal, až zazvoní.

Ale pak se rozeřval další Čiřikáč: jednička. Randolph přece jenom vyjel. To znamenalo něco hodně vážného. Vévoda usoudil, že telefon už nezazvoní, a už si ho chtěl vrátit za opasek, když se přece jenom rozdrnčel. Volala Stacey Mogginová.

„STACEY?“ Věděl, že nemusí do toho krámu řvát, Brenda mu to říkala nejmíň stokrát, ale prostě si nemohl pomoct. „CO DĚLÁŠ NA STANICI V SOBOTU DOPO...“

„Tam nejsem, volám z domova. Volal mi Peter a říkal, abych vám vyřídila, že odjel na stodevatenáctku a že je to tam špatný. Říkal…, že se tam srazilo letadlo s dřevařským náklaďákem.“ Znělo to nejistě. „Nechápu, jak se to mohlo stát, ale…“

Letadlo. Kristepane. Před pěti minutami nebo možná o chvilku dřív, zrovna když hrabal listí a prozpěvoval si s rádiem…

„Stacey, byl to Chuck Thompson? Viděl jsem tu přelítat jeho nový Piper. Dost nízko.“

„To nevím, náčelníku, řekla jsem vám všechno, co mi Peter pověděl.“

Brenda nebyla včerejší, takže už pojížděla se svým autem tak, aby manžel mohl vycouvat se služebním vozem barvy lesní zeleně po příjezdové cestě ven. Přenosné rádio postavila vedle hromádky shrabaného listí.

„Tak jo, Stacey. Ve vaší čtvrti taky klekla elektřina?“

„Ano, a taky všechny kabely. Volám z mobilu. Asi je to hodně zlé, co?“

„Doufám, že ne. Můžeš zajet na služebnu a ohlídat to tam? Vsadím se, že to tam nechali prázdné a nezamčené.“

„Budu tam za pět minut. K zastižení budu na služební vysílačce.“

„Rozumím.“

Když se Brenda vracela po příjezdové cestě k domu, spustila městská siréna a z jejího kolísavého tónu se Vévodovi Perkinsovi jako vždy sevřel žaludek. Přesto si našel chvilku, aby vzal Brendu kolem ramen. Nikdy nezapomněla, že si tu chvilku pro ni udělal. „To tě nemusí znepokojovat, Brendo. Ta siréna je naprogramovaná, aby spustila, když dojde k většímu výpadku elektřiny. Za tři minuty ztichne. Nebo za čtyři. Už jsem zapomněl, za kolik.“

„Já vím, ale stejně je mi z ní zle. Ten blbec Andy Sanders ji spustil jedenáctého září, pamatuješ? Jako by si ti teroristi vybrali jako další terč právě nás.“

Vévoda přikývl. Andy Sanders byl opravdu blbec. Bohužel byl rovněž prvním radním, rozšklebený klaun, který lezl Velkému Jimovi Renniemu do zadku.

„Zlato, musím jet.“

„Já vím.“ Ale šla s ním aspoň k autu. „Co se děje? Už to víte?“

„Stacey říkala, že na stodevatenáctce se srazil náklaďák s letadlem.“

Brenda se opatrně usmála. „To je nějaký vtip, ne?“

„Ne, pokud mělo to letadlo potíže s motorem a snažilo se na té silnici přistát,“ řekl Vévoda. Úsměv, který se jí začal objevovat na rtech, zmizel, a pravou ruku zaťatou v pěst si opřela mezi prsy. Tuhle řeč těla dobře znal. Vlezl si za volant. I když byl náčelnický vůz poměrně nový, na sedadle už byla vyrýsovaná jeho zadnice. Vévoda Perkins nebyl žádná lehká váha.

„Zrovna když máš mít volný den!“ stěžovala si. „Taková nespravedlnost! A přitom bys mohl dávno odejít do plné penze!“

„Budou mě prostě muset pochovat v sobotních montérkách,“ řekl a usmál se na ni. Ten úsměv mu dal práci. Zdálo se, že ho čeká dlouhý den. „Takového, jaký jsem, Hospodine. Schovej mi do lednice pár sendvičů, ano?“

„Jenom jeden. Začínáš být moc tlustý. Říkal to i doktor Haskell, a ten nikdy nikoho nepeskuje…“

„Tak jeden.“ Zařadil zpátečku…, ale pak zase vyřadil. Vyklonil se z okénka a Brenda si uvědomila, že po ní chce políbení. Dala mu ho, jen to mlasklo, zatímco svěží říjnový vzduch prořezávalo kvílení městské sirény, a když se jejich rty dotýkaly, pohladil ji ze strany po krku, z čehož se vždycky rozechvěla, ale on to dělal už jen málokdy.

Svítí slunce a on se jí dotýká: na to také nikdy nezapomněla.

Když couval z příjezdové cesty, cosi za ním zavolala. Něco jí rozuměl, ale nezachytil všechno. Opravdu si bude muset zajít s těma ušima na prohlídku. Ať mu dají nějaké naslouchátko, jestli to bude nutné. I když to bude nejspíš poslední kapka, která bude Randolphovi a Velkému Jimovi stačit, aby mu nakopali ten stárnoucí zadek.

Vévoda dupl na brzdy a znovu se vyklonil. „Na co mám dávat pozor?“

„NA SVŮJ PACEMAKER!“ zakřičela skoro. Zasmála se, i když byla podrážděná. Stále cítila, jak ji jeho ruka hladí po krku, kde snad ještě včera mívala kůži hladkou a pevnou – aspoň jí to tak připadalo. Nebo to možná bylo předevčírem, kdy spolu místo Rádia Ježíš poslouchali KC and the Sunshine Band.

„To si piš!“ zahalekal v odpověď a odjel. Když ho spatřila příště, byl po smrti.

2

Billy a Wanda Debecovi ty dvě rány vůbec neslyšeli, protože jednak se nacházeli na silnici číslo 117, jednak se hádali. Hádka začala docela prostě tím, že Wanda poznamenala, že je krásně, a Billy jí odpověděl, že ho bolí hlava a netuší, proč zrovna dnes musejí jet na sobotní bleší trh do Oxford Hills, protože tam stejně bude obvyklá rozdrbaná veteš.

Wanda řekla, že by ho hlava určitě nebolela, kdyby včera večer nevyžahl tucet piv.

Billy se jí zeptal, jestli počítala plechovky v kýblu na tříděný odpad (Billy se občas zřídil pod obraz, ale dělal to pokaždé doma a vždycky házel plechovky do tříděného odpadu – na tohle byl hrdý stejně jako na svoje zaměstnání elektrikáře).

Wanda na to, že samo, jistěže je počítala. Kromě toho…

Když projížděli kolem Patelova obchodu v Castle Rocku, dostali se přes Strašně moc piješ, Billy a Ty pořád ryješ, Wando až k Máma mi říkala, abych si tě nebrala a Seš mrcha a jiná už nebudeš, co. Za poslední dva roky jejich čtyřletého manželství se tahle výměna názorů stala obehranou písničkou, ale dnes ráno získal Billy najednou pocit, že už dál nemůže. Prudce, aniž by zpomalil nebo vyhodil blinkr, zabočil na široké asfaltované parkoviště u obchodu a pak bez jediného pohledu do zpětného zrcátka, natož přes rameno, vycouval zpátky na hlavní. Na silnici za ním zatroubila Nora Robichaudová. Elsa Andrewsová, její nejlepší přítelkyně, pohoršeně zamlaskala. Tyto dvě ženy, zdravotní sestry v důchodu, na sebe jen pohlédly, ale neřekly ani slovo. Byly přítelkyněmi tak dlouho, že v podobných situacích byla slova zbytečná.

Wanda se mezitím ptala Billyho, kam si myslí, že jede.

Billy řekl, že zpátky domů, aby si zdříml. Na ten pitomý blešák si může zajet sama.

Wanda poznamenala, že skoro vrazil do těch dvou starých dam (řečené staré dámy rychle zůstávaly pozadu, protože Nora Robichaudová byla toho názoru, že pokud člověk nemá zatraceně dobrý důvod, je rychlost vyšší než šedesátka ďáblovo dílo).

Billy prohodil, že Wanda vypadá i mluví jako její matka.

Wanda ho požádala, aby objasnil, co přesně tím myslí.

Billy ochotně vysvětlil, že matka i dcera mají tlustou prdel a jedovatý jazyk, který sebou neustále mrská.

Wanda Billymu řekla, že z něj mluví kocovina.

Billy Wandě řekl, že je ošklivá.

Byla to úplná a spravedlivá výměna názorů a v době, kdy přejížděli z Castle Rocku do Mottonu a mířili k neviditelné bariéře, která se objevila chvíli poté, co Wanda zahájila tuto duchaplnou diskusi slovy o krásném dni, tak v té době už Billy uháněl mnohem rychleji než devadesátkou, což byla pro Wandinu rozhrkanou malou chevroletku téměř hranice možností.

„Co je to za kouř?“ zeptala se Wanda najednou a ukázala na severovýchod k silnici číslo 119.

„Nevím,“ odsekl. „Že by se tchýně uprdla?“ Tímhle odboural sám sebe a rozesmál se.

Wanda Debecová si uvědomila, že toho má konečně dost. Tahle poslední kapka postavila svět a její budoucnost do jasného světla, jako když se mávne kouzelným proutkem. Právě se k němu obracela se slovy Chci se rozvést na jazyku, když dojeli k hranici mezi městy Motton a Chester’s Mill a vrazili do bariéry. Stará chevroletka sice měla nějaké airbagy, ale Billyho se nenafoukl vůbec a Wandin jenom částečně. Volant promáčkl Billymu hrudník, sloupek volantu mu rozdrtil srdce. Billy zemřel téměř okamžitě.

Wandina hlava narazila do přístrojové desky a prudké, katastrofální uvolnění bloku motoru jí zlámalo jednu nohu (levou) a jednu paži (pravou). Neuvědomovala si žádnou bolest, jenom že houká klakson, auto stojí najednou šikmo uprostřed silnice s čumákem skoro slisovaným a že všechno, co vidí, má červenou barvu.

Když se ze zatáčky v jižním směru vynořily Nora Robichaudová a Elsa Andrewsová (už několik minut živě diskutovaly o dýmu, který stoupal na severovýchod od nich, a blahopřály si, že dnes dopoledne jely po méně rušné silnici), Wanda Debecová se po loktech plazila po bílé středové čáře. Tvář jí skoro mizela pod přívalem krve. Kus rozbitého čelního skla ji napůl skalpoval a přes levou tvář jí visel cár kůže jako vykloubená čelist.

Nora a Elsa se na sebe chmurně podívaly.

„To je průser,“ vydechla Nora a víc si toho neřekly. Elsa vyskočila, jakmile auto zastavilo, a rozběhla se k lopotící se ženě. Na to, že Elsa byla už postarší paní (právě překročila sedmdesátku), se pohybovala jako vítr.

Nora zastavila, nechala běžet motor a přidala se k přítelkyni. Společně podpíraly Wandu k Nořinu starému, ale dokonale udržovanému mercedesu. Wandino původně hnědé sako získalo barvu zabláceného grošáka a ruce jako by si namočila do červené barvy.

„De-e Billy?“ zeptala se a Nora si všimla, že ta ubohá žena má vyraženou většinu zubů. Tři z nich se přilepily vpředu na zakrvácené sako. „De-e Billy, je-u? So se salo?“

„Billy je v pořádku a vy také,“ řekla Nora a pak se tázavě podívala na Elsu. Elsa přikývla a odspěchala k chevroletu, který už částečně halila pára unikající z prasklého chladiče. Stačil jediný pohled do rozevřených dveří, které na místě spolujezdce visely na jednom pantu, a Else, která byla skoro čtyřicet let zdravotní sestrou (poslední zaměstnavatel: MUDr. Ron Haskell, přičemž to MUDr. byla zkratka spíš pro mudrlanta), bylo jasné, že Billy vůbec není v pořádku. Ta mladá žena, která měla půlku kůže na hlavě obrácenou naruby, se stala vdovou.

Elsa se vrátila k mercedesu a sedla si dozadu vedle mladé ženy, která se pomalu propadala do bezvědomí. „Je mrtvý a ona bude brzo taky, jestli nás šupito presto neodvezeš ke Cathy Russellové,“ oznámila Noře.

„Tak se drž,“ prohlásila Nora a šlápla na to. Mercedes měl silný motor a poskočil vpřed. Nora se obratně vyhnula chevroletu Debecových, ještě víc zrychlila a vrazila do bariéry. Poprvé za dvacet let si opomněla zapnout bezpečnostní pás, takže proletěla čelním sklem a zlomila si vaz o neviditelnou překážku přesně jako Bob Roux. Mladá žena prolétla mezi předními sedadly mercedesu, pak rozbitým čelním sklem a přistála tváří dolů na kapotě, kde zůstala ležet s rozhozenýma zakrvácenýma nohama. Byla bosá. Sandály (zakoupené na posledním bleším trhu v Oxford Hills, který navštívila) ztratila už při první srážce.

Elsa Andrewsová narazila zezadu do sedadla řidiče a odrazila se zpět. Zůstala trochu omámená, ale v podstatě se nezranila. Dveře na její straně zprvu vázly, ale povolily, když se o ně opřela ramenem a zabrala. Vystoupila a obhlédla trosky vozu. Kaluže krve. Rozdrcenou starou chevroletku, ze které stále stoupala řídká pára.

„Co se stalo?“ zeptala se. Na totéž se ptala i Wanda, i když na to si Elsa nevzpomínala. Stála mezi úlomky chromu a zakrváceného skla, pak si položila hřbet levé ruky na čelo, jako by zkoumala, jestli nemá horečku. „Co se stalo? Co se to teď stalo? Noro? Noro, zlato? Kde jsi, Norinko?“

Potom kamarádku uviděla a vykřikla žalem a hrůzou. Vrána, která všechno sledovala z výšin borovice na millské straně bariéry, zakrákala a znělo to jako pohrdavé, posměšné odfrknutí.

Else se podlomily nohy. Couvala, až zadkem vrazila do pomuchlaného chladiče mercedesu. „Norinko,“ opakovala. „Panebože, zlato.“ Cosi ji zalechtalo na zátylku. Nebyla si jistá, ale napadlo ji, že je to nejspíš kadeř té zraněné dívky. Jenomže teď z ní samozřejmě byla mrtvá dívka.

Chudinka Nora, ta milá přítelkyně, se kterou někdy potajmu usrkávaly gin nebo vodku v prádelně nemocnice Cathy Russellové a přitom se hihňaly jako holčičky na táboře. Nořiny otevřené oči se upíraly do jasného poledního slunce a hlavu měla otočenou v ohavném úhlu, jako by zemřela zrovna ve chvíli, kdy se ohlížela ve snaze zjistit, zda je Elsa v pořádku.

Elsa, která opravdu byla v pořádku – „jenom otřesená“, jak se říkávalo o některých šťastlivcích, které jim přiváželi na pohotovost z místa nehody – se rozplakala. Svezla se po boku auta (roztrhla si přitom kabát o zubatý roztržený kov) a dopadla na asfalt silnice číslo 117. Ještě tam seděla a brečela, když k ní došel Barbie se svým novým přítelem se sportovní čapkou na hlavě.

3

Ukázalo se, že pán s čapkou se jmenuje Paul Gendron a je to bývalý prodavač aut ze severní části státu, který se na důchod odstěhoval před dvěma lety na farmu po rodičích v Mottonu. Tohle a ještě mnohem víc se Barbie dozvěděl poté, co opustili místo neštěstí na stodevatenáctce a než došli k dalšímu neštěstí v místech, kde stosedmnáctka odbočovala do Millu – tato nehoda nebyla tak ohromující, ale i tak hodně děsivá. Barbie by si s Gendronem moc rád potřásl rukou, ale tyhle zdvořilosti budou muset počkat, dokud nedorazí tam, kde neviditelná bariéra končí.

Ernie Calvert se dovolal na Leteckou národní gardu v Bangoru, ale odložili ho na čekačku dřív, než stačil vysvětlit, proč volá. Blížící se sirény mezitím zvěstovaly brzký příjezd místních policejních sil.

„Hasiče vůbec nečekejte,“ řekl farmář, který i se svými syny přiběhl přes pole. Jmenoval se Alden Dinsmore a pořád ještě lapal po dechu. „Odjeli do Castle Rocku na cvičení, kde kvůli nim zapálili barák. Tady by se nacvičili do alelujá…“ Pak si všiml, že mladší syn se blíží k místu, kde se v prosluněném vzduchu vznášel schnoucí krvavý otisk Barbieho ruky. „Rory, okamžitě tam vocaď vypadni!“

Rory, zvědavostí napjatý k prasknutí, ho ignoroval. Natáhl ruku a zaklepal do vzduchu hned napravo od otisku Barbieho ruky. Ale těsně předtím mu na pažích pod roztřepenými rukávy ustřižené mikiny s Wildcats naskočila husí kůže. Barbie si toho dobře všiml. Něco tam bylo a probudilo se to pokaždé, když se člověk dostal blíž. Barbie dosud zažil podobný pocit jenom poblíž mohutného elektrického generátoru v Avonu na Floridě, kam kdysi kvůli pomuchlování zatáhl svou dívku.

Zvuk, který se ozval zpod pěsti malého kluka, připomínal zaťukání na pekáč z varného skla. Umlčel brebentící hlouček diváků, kteří civěli na hořící trosky dřevařského náklaďáku (a někteří si je fotili mobilem).

„No to mě teda poser,“ pronesl kdosi.

Alden Dinsmore odvlekl synka za odrbaný průkrčník trika o kus dál a pak mu vlepil stejný záhlavec jako před chvílí jeho staršímu bratrovi. „Neopovaž se!“ křičel Dinsmore a klukem třásl. „Neopovaž se, už nikdy, když nevíš, co to je!“

„Tati, je to jako skleněná stěna! Je to…“

Dinsmore s ním znovu zatřásl. Ještě pořád lapal po dechu a Barbie se začal obávat o jeho srdce. „Neopovaž se!“ opakoval a postrčil chlapce ke staršímu bratrovi. „Dohlídni na toho cvoka, Ollie.“

„Ano, pane,“ řekl Ollie a ušklíbl se na bratra.

Barbie se podíval směrem k Millu. Už viděl záblesky majáků přijíždějícího policejního auta, ale daleko před ním – jako eskorta poskytnutá policistům z vyšší moci – jelo velké černé vozidlo, které vypadalo jako pojízdná rakev: hummer Velkého Jima Rennieho. Barbiemu se při pohledu na něj ozvaly blednoucí modřiny a boule utržené při rvačce na parkovišti U Dippera.

Rennie starší u ní tehdy samozřejmě nebyl, ale zosnoval ji jeho syn, a Velký Jim držel nad Juniorem ochrannou ruku. Pokud to znamenalo znepříjemnit život v Millu jistému potulnému kuchaříčkovi – znepříjemnit natolik, aby se dotyčný kuchaříček rozhodl zvednout kotvy a vypadnout z městečka – tím líp.

Barbie nechtěl být u toho, až Velký Jim dorazí. Zvlášť když jede s policisty. Náčelník Perkins se k němu choval slušně, ale ten druhý – Randolph se jmenoval – se na Dalea Barbaru díval jako na psí lejno na plesových lakýrkách.

Barbie se otočil k pánovi se sportovní čepicí a řekl: „Nemáte chuť se trochu projít? Vy po vaší straně, a já zase po té mojí? Abychom zjistili, jak daleko to sahá?“

„A vypadnout odsud, než dorazí tamten náfuka?“ Gendron už si také všiml přijíždějícího hummeru. „Příteli, je to na vás. Na východ, nebo na západ?“

4

Vzali to na západ k silnici číslo 117 a konec bariéry nenašli, ale byli svědky divů, které způsobila, když zaklapla. Uřízla větve stromů a vytvořila průsek tam, kde předtím žádný nebyl. Pařezy byly rozštípnuté vedví. A všude ležely opeřené mrtvolky.

„Spousta mrtvých ptáků,“ poznamenal Gendron. Znovu si nasadil čepici na hlavu a ruce se mu přitom trochu třásly. Tvář měl bledou. „Nikdy jsem jich tolik neviděl.“

„Jste v pohodě?“ zeptal se Barbie.

„Myslíte po těle? Jo, to asi jo. Zato mám pocit, že se mi vypařila půlka zdravého rozumu. Co vy?“

„Totéž,“ řekl Barbie.

Dvě míle na západ od stodevatenáctky narazili na Božopotoční silnici a tělo Boba Rouxe, které leželo vedle stále pobrumlávajícího traktoru. Barbie instinktivně zamířil k ležícímu muži a opět narazil na neviditelnou překážku…, i když tentokrát si v poslední vteřině vzpomněl a včas zpomalil, takže si ušetřil další krvácení z nosu.

Gendron si klekl a sáhl na farmářův divně natočený krk. „Je mrtvý.“

„Co to kolem něj leží za smetí? Ty bílé úlomky?“

Gendron zvedl největší kousek. „Myslím, že to byla nějaká ta počítačová hračička na přehrávání muziky. Nejspíš se rozbila, když vrazil do…“ Máchl rukou před sebe. „Tady do toho.“

Od města k nim dolehlo další houkání, tentokrát drsnější a hlasitější než městská siréna.

Gendron se ohlédl. „Požární hlásič,“ poznamenal. „Ten nám teda pomůže.“

„Z Castle Rocku jedou hasiči,“ řekl Barbie. „Slyším je.“

„Fakt? Tak to máte lepší uši než já. Povězte mi ještě jednou, jak se jmenujete, kamaráde.“

„Dale Barbara. Pro přátele Barbie.“

„Takže Barbie, co teď?“

„Asi půjdeme dál. Pro toho pána stejně nemůžeme nic udělat.“

„Ne, a ani nemůžeme nikoho zavolat,“ řekl Gendron zachmuřeně, „když jsem nechal mobil v autě. Vy asi žádný nemáte, co?“

Barbie měl, ale nechal ho spolu s několikero ponožkami, tričky, džínami a prádlem v bytě, ze kterého se odstěhoval. Vypadnul za lepšími zítřky jenom s tím, co se mu vešlo do báglu, protože v Chester’s Millu nebylo nic, co by chtěl tahat s sebou. Až na pár dobrých vzpomínek, a na ty nepotřeboval kufr ani batoh.

Bylo to příliš složité, než aby to mohl vysvětlovat cizímu člověkovi, takže jenom zavrtěl hlavou.

Přes sedačku traktoru byla přehozená stará deka. Gendron zhasl traktoru motor, vzal deku a mrtvé tělo přikryl.

„Doufám, že když se to stalo, poslouchal něco, co se mu líbilo,“ prohodil Gendron.

„Jo,“ přitakal Barbie.

„Tak jdeme. Ať dorazíme na konec tady té podivnosti. Chci si s váma potřást rukou. Možná dokonce i vyměknu a popadnu vás do náručí.“

5

Zanedlouho poté, co objevili Rouxovo tělo – ocitli se už velmi blízko u vraku na stosedmnácté, i když o tom zatím neměli tušení – došli k potůčku. Oba u něj chvíli postáli, každý na své straně bariéry, a užasle, mlčky hleděli před sebe.

Nakonec promluvil Gendron: „Můj ty tondo kudrnatej.“

„Jak to vypadá z vaší strany?“ zeptal se Barbie. Z jeho pohledu se zdálo, že voda stoupá a rozlévá se do okolního podrostu. Jako by potok narazil na neviditelnou přehradu.

„Nevím, jak to popsat. V životě jsem nic takového neviděl.“ Gendron se odmlčel, škrábal se na obou tvářích, a tím protahoval svůj beztak podlouhlý obličej, takže vypadal trochu jako křičící muž z obrazu Edvarda Muncha. „Ale jo, vlastně viděl. Kdysi. Něco podobného. Když jsem přinesl dcerce k šestým narozeninám pár zlatých rybek. Přinesl jsem je domů z obchodu pro chovatele v igelitovém pytlíku, a přesně tak vypadá i tohle – jako voda na dně igelitového sáčku. Akorát naplacato, neprověšuje se. Voda stoupá kousek do výšky po té… věci a pak se na tvé straně rozleje do stran.“

„Vůbec žádná neproteče skrz?“

Gendron se shýbl, opřel se rukama o kolena a usilovně zamžoural. „Jo, zdá se, že trocha projde. Ale moc ne, jenom takový čůrek. A žádné smetí, které voda nese. Žádné klacíky, listí a tak.“

Vydali se tedy dál, Gendron po své straně a Barbie zase po své. Zatím ani jeden z nich neuvažoval v kategoriích „uvnitř“ a „venku“. Nenapadlo je, že bariéra třeba nikde nekončí.

6

Potom dorazili k silnici číslo 117, kde došlo k další ošklivé nehodě – dvě auta a nejméně dva mrtví, pokud mohl Barbie odhadnout. Měl dojem, že kdosi visí ještě za volantem staré chevroletky, která byla skoro úplně zdemolovaná. Jenomže tentokrát aspoň někdo přežil. Byla to žena, seděla se svěšenou hlavou vedle rozmláceného mercedesu. Paul Gendron se k ní rozběhl, zatímco Barbie mohl jenom stát a přihlížet. Žena si Gendrona všimla a namáhavě začala vstávat.

„Ne, paní, to v žádném případě, zůstaňte sedět,“ nabádal ji Gendron.

„Myslím, že mi nic není,“ odpověděla. „Jenom… víte, byl to prostě otřes.“ Z nějakého důvodu jí to přišlo k smíchu, i když tvář měla opuchlou pláčem.

V tu chvíli se objevilo další auto, loudalo se s postarším chlapíkem za volantem a za ním se táhl průvod tří nebo čtyř jiných, nepochybně netrpělivých řidičů. Muž v čele zahlédl nehodu a zastavil. Auta za ním udělala totéž.

Elsa Andrewsová už byla na nohou a natolik se vzchopila, že dokázala položit otázku, ze které se vyklubala hlavní otázka dne: „Do čeho jsme to narazily? Určitě ne do toho druhého auta, Nora ho objela.“

Gendron jí naprosto upřímně odpověděl: „Nevím, paní.“

„Zeptejte se jí, jestli má mobil,“ navrhl Barbie. Potom zavolal na shlukující se diváky: „Vy tam, kdo má mobil?“

„Já,“ ozvala se jedna žena, ale než stačila říct víc, všichni zaslechli blížící se rytmický hukot. Vrtulník.

Barbie a Gendron se na sebe vylekaně podívali.

Vrtulník byl modrobílý a letěl nízko. Zahýbal ke sloupu kouře, který označoval místo havárie dřevařského náklaďáku na stodevatenáctce, ale jinak byl vzduch dokonale průzračný, působil téměř jako lupa, jak se stává za nejkrásnějších dnů na severu Nové Anglie, a Barbie na boku vrtulníku snadno rozeznal velkou modrou třináctku. A uviděl logo CBS ve tvaru oka. Byl to nový vrtulník, přímo z Portlandu. Určitě se nacházel poblíž v kraji a dnešek se dokonale hodil k tomu, aby získali nějaké šťavnaté záběry z nehod pro zprávy o šesté.

„Ale ne,“ zasténal Gendron a stínil si oči. Pak zařval: „Vraťte se, vy pitomci! Vraťte se!“

Barbie se přidal: „Ne! Zastavte! Leťte pryč!“

Bylo to samozřejmě zbytečné. Ještě zbytečněji máchal rukama ve snaze je odehnat.

Elsa se užasle dívala z Gendrona na Barbieho.

Vrtulník klesl na úroveň špiček stromů a vznášel se na místě.

„Myslím, že se nic nestane,“ vydechl Gendron. „Ti lidi tam je taky určitě odhánějí. Pilot musí vidět…“

Ale pak se vrtulník stočil na sever, protože se chtěl zavěsit nad pastvinu Aldena Dinsmorea, odkud by měl jiný výhled, a vrazil do bariéry. Barbie uviděl, jak se jeden rotor odtrhl. Vrtulník poklesl, propadl se a smýkl sebou, to všechno zároveň. Pak vybuchl a zasypal silnici a pole na druhé straně bariéry dalším ohnivým deštěm.

Padal na Gendronovu stranu.

Ven.

7

Junior Rennie se do domu, v němž vyrůstal, plížil jako zloděj. Nebo jako duch. Dům byl samozřejmě prázdný, otec bude venku na svém obrovském parkovišti ojetých aut u silnice číslo 119 – kterému Juniorův kamarád Frank někdy říkal U Svatého Bezzálohy – a Francine Rennieová se poslední čtyři roky zdržovala výhradně na hřbitově Útěšný vrch. Městská siréna zmlkla a ty policejní utichly kdesi na jihu. V domě zavládlo požehnané ticho.

Vzal si dva imitrexy, pak shodil oblečení a vlezl do sprchy. Když se vynořil, všiml si, že košile a kalhoty jsou od krve. Teď s tím nemohl nic dělat. Kopl oblečení pod postel, zatáhl závěsy, vlezl si do postele a přetáhl si deku přes hlavu, jak to dělával jako malý kluk, když se bál bubáků ve skříni. Ležel, třásl se a v hlavě mu duněly všechny zvony pekel.

Podřimoval, když spustila požární siréna a vytrhla ho z poklidu. Znovu se rozklepal, ale hlava už ho tolik nebolela. Trochu se prospí a pak bude přemýšlet o tom, co dál. Jako nejlepší mu stále připadala varianta, že se zabije. Protože ho dopadnou. Ani se tam nemohl vrátit a uklidit, na to neměl čas, než se Henry nebo LaDonna McCainová vrátí ze sobotních pochůzek. Mohl by utéct – snad – ale teprve až ho přestane bolet ta hlava. A samozřejmě by si musel něco obléct. Člověk nemůže začít život psance nahý jako nemluvně.

Celkem vzato by bylo opravdu nejlepší se zabít. Jenomže to by pak ten mizerný kuchař vyhrál. A když se nad tím člověk důkladněji zamyslí, tak za tohle všechno mohl právě ten mizerný kuchař.

Po nějaké době požární siréna ztichla. Junior usnul s dekou přetaženou přes hlavu. Když se probudil, bylo devět hodin večer. Hlava ho přestala bolet.

A v domě bylo stále prázdno.

MIŠMAŠ

1

Když Velký Jim Rennie se skřípotem zastavil svůj H3 Alpha Hummer (barva: černá perla, doplňky: jaké si vzpomenete), měl plné tři minuty náskok před městskými policisty, a přesně takhle to měl rád. Udržovat náskok před konkurencí, to bylo Rennieho krédo.

Ernie Calvert stále telefonoval, takže jen tak máchl rukou na pozdrav. Byl rozcuchaný a vypadal skoro nepříčetný vzrušením. „Hej, Velkej Jime, dovolal jsem se k nim!“

„Ke komu?“ zeptal se Rennie, ale nevěnoval mu zvláštní pozornost. Hleděl na stále hořící hranici dřevařského náklaďáku a na trosky, které zřejmě bývaly letadlem. Hrozný svinčík, za tohle by se mu lidi v městečku pěkně poděkovali, zvlášť když dvě zbrusu nové hasičské stříkačky poslali do Rocku. Na cvičení, které sám schválil…, ale schvalovací protokol podepisoval Andy Sanders, protože ten je prvním radním. Takže to bylo dobré. Rennie hluboce věřil v to, čemu říkal kvocient bezpečnosti, a být druhým radním byla prvotřídní ukázka fungování kvocientu. Člověk získal veškerou moc (aspoň když byl první radní trouba jako Sanders), ale málokdy musel nést odpovědnost, pokud se něco nepovedlo.

A tohle bylo přesně to, co Rennie – který v šestnácti letech věnoval své srdce Ježíšovi, a tudíž nemluvil sprostě – nazýval „mišmaš“. Musel podniknout nějaké kroky. Nastolit pořádek. A nemohl počítat s tím, že tuhle práci zvládne ten dědula Howard Perkins. Ten byl jako policejní náčelník možná na svém místě před dvaceti lety, ale teď už máme nové století.

Rennie se mračil stále víc, zatímco obhlížel celou scénu. Příliš mnoho diváků. Při podobných událostech je jich samozřejmě vždycky příliš mnoho, lidi milují krev a zkázu. A vypadalo to, že někteří z nich hrají jakousi bizarní hru: zjišťovali, jak daleko se dokážou naklonit či co.

Divné.

„Lidi, ustupte si dál!“ zakřičel. Jeho hlas se na vydávání rozkazů hodil, zněl silně a sebejistě. „Tohle je místo nehody!“

Ernie Calvert ho zatahal za rukáv – další idiot, městečko jich bylo plné, ale Rennie se domníval, že tak to chodí v každém městečku. Rozčílením skoro nadskakoval. „Velkej Jime, přepojili mě na LNG, a…“

„Na koho? Na co? O čem to mluvíš?“

„O Letecké národní gardě!“

Čím dál hůř. Lidi si tu hrajou a tenhle blbec volá na…

„Ernie, proč jsi jim volal, kristepane?“

„Protože on říkal…, ten chlap říkal…“ Jenže Ernie si nemohl vzpomenout, co přesně Barbie říkal, takže šel rovnou k věci. „No prostě ten plukovník z LNG si poslechl, co povídám, a pak mě přepojil na portlandskou kancelář Vnitrostátní bezpečnosti. Přímou linkou!“

Rennie se plácl do tváří, jak to často dělal, když se rozčílil. Vypadal přitom jako komik Jack Benny, ovšem se studenýma očima. Stejně jako Benny i Velký Jim občas skutečně utrousil vtip (pokaždé slušný). Vtipkoval, protože prodával auta a protože věděl, že vtipy se od politiků očekávají, zvlášť když se blíží termín voleb. Proto si udržoval malou zásobu „legrácek“, jak jim říkal (například „Mládenci, chcete slyšet nějakou legrácku?“), které točil pořád dokola. Namemoroval si je, stejně jako turista v cizí zemi pochytí fráze typu Kde je koupelna? nebo Je v této obci hotel s internetem?

Teď však nevtipkoval. „Vnitrostátní bezpečnost! U zatrpaceného čerta, k čemu?“ Zatrpacený patřilo k Rennieho zdaleka nejoblíbenějším přílepkům.

„Protože ten mladý mužský říkal, že silnici něco přehrazuje. A je to tak, Jime! A tu věc není vidět! Lidi se o ni můžou opřít! Vidíš? Tamhleti to zrovna dělají. Nebo… když hodíš šutr, odrazí se od ní! Koukni!“ Ernie zvedl kámen a hodil. Rennie se neobtěžoval, aby se podíval, kam letí. Počítal, že pokud zasáhne někoho z těch buranů, dotyčný zaječí. „Ten náklaďák do ní taky vrazil…, nevíme, co to je…, a to letadlo narazilo taky! A tak mi ten chlap říkal, abych…“

„Zpomal. O kterém chlapovi vlastně mluvíš?“

„Je takový mladý,“ ozval se Rory Dinsmore. „Vaří u Šípkové růže. Když si řekneš o středně propečený hamburger, tak přesně takový dostaneš. Můj táta říká, že středně propečenej se těžko shání, protože nikdo neví, jak ho opéct, ale tenhle pán to umí.“ Jeho tvář se rozzářila neobyčejně milým úsměvem. „Vím, jak se jmenuje.“

„Sklapni, Rory,“ varoval ho bratr. Obličej pana Rennieho se zachmuřil. Ollie Dinsmore ze zkušenosti věděl, že takhle se tváří učitelé těsně předtím, než vám napaří týdenního zaracha po škole.

Avšak Rory si toho nevšímal. „Má takový holčičí jméno! Bárbína.“

Zrovna když jsem si začínal myslet, že už ho nikdy neuvidím, tak se ten zatr-pacenec vynoří, pomyslel si Rennie. Ten zpropadený, nanicovatý budižkničemu.

Obrátil se k Erniemu Calvertovi. Policie už byla skoro tady, ale Rennie si myslel, že má ještě čas učinit přítrž téhle další ukázce šílenství, v němž má Barbara prsty. Ne že by ho Rennie viděl poblíž, a ani to vlastně nečekal. Tohle bylo Barbarovi totiž podobné, vyvolat pozdvižení, způsobit poprask a zmizet.

„Ernie,“ řekl, „někdo tě špatně informoval.“

Alden Dinsmore přistoupil blíž. „Pane Rennie, nechápu, jak to můžete říct, když ani nevíte, co to bylo za informaci.“

Rennie se na něj usmál. Tedy aspoň roztáhl rty. „Aldene, znám Dalea Barbaru. Tahle informace mi stačí.“ Otočil se opět k Erniemu Calvertovi. „Takže kdybys laskavě mohl…“

„Ticho,“ zvedl Calvert ruku. „Někdo se mi ozval.“

Velký Jim Rennie neměl rád, když ho někdo okřikoval, zvlášť nějaký vedoucí koloniálu v důchodu. Vytrhl telefon Erniemu z ruky, jako by byl Ernie jen asistent s úkolem přístroj chvíli podržet.

V mobilu se ozval hlas: „S kým hovořím?“ Pouhá tři slova, ale ta stačila Renniemu napovědět, že má co dělat s byrokratickým papírákem. Bůh mu byl svědkem, že měl s nimi dost co dělat během těch tří desetiletí na městském úřadu, a federálové byli nejhorší.

„Tady je James Rennie, druhý radní v Chester’s Millu. Kdo jste vy, pane?“

„Donald Wozniak, Vnitrostátní bezpečnost. Vyrozuměl jsem, že na silnici číslo 119 máte nějaký problém. Že tam došlo k jakési interakci.“

Interakci? Interakci? Co má tohle být za federální novotvar?

„Byl jste mylně informován, pane,“ spustil Rennie. „Došlo tu prostě k tomu, že letadlo – zdůrazňuji, že civilní, místní letadlo – se pokusilo přistát na silnici a srazilo se s náklaďákem. Situaci máme zcela pod kontrolou. Nepožadujeme pomoc Vnitrostátní bezpečnosti.“

„Pane Rennie,“ ozval se farmář, „takhle se to nestalo.“

Rennie se po něm ohnal rukou a pomalu zamířil k prvnímu policejnímu vozu. Zrovna z něj vystupoval Henry Morrison. Byl vysoký, měl určitě přes sto devadesát, ale v podstatě byl k ničemu. A za ním se drala ta holka s dudama málem k sousedům. Jmenovala se Wettingtonová a byla horší než k ničemu: drzá huba v duté hlavě. Ale za ní se soukal z auta Peter Randolph. To byl pomocník náčelníka a člověk podle Rennieho gusta. Ten ji dokáže udržet na uzdě. Kdyby měl Randolph službu onehdy večer, kdy se Junior dostal do potíží v té zatr-patr-ďábelské hospodě, nejspíš by pan Dale Barbara dávno v městečku nebyl, a tudíž by dnešní potíže nezpůsobil. Pan Barbara by možná dokonce vězel za mřížemi v Rocku. Což by Renniemu naprosto vyhovovalo.

Mezitím ten pán z Vnitrostátní bezpečnosti – opravdu mají tu drzost, aby si říkali agenti? – mlel dál.

Rennie ho přerušil. „Děkuji vám za zájem, pane Woznere, ale už jsme to zvládli.“ Bez rozloučení zmáčkl tlačítko KONEC. Pak hodil telefon zpátky Erniemu Calvertovi.

„Jime, podle mě to nebylo moc chytrý.“

Rennie si ho nevšímal a sledoval, jak Randolph zastavuje za hlídkovým vozem té Wettingtonové, kterému blikaly majáky jako na kolotoči. Napadlo ho, že by mohl zajít Randolphovi naproti, ale zavrhl ten nápad dřív, než se mu v hlavě napevno uhnízdil. Ať pěkně jde Randolph naproti jemu. Takhle to má fungovat. A takhle to i fungovat bude, dá-li Bůh.

2

„Velkej Jime,“ ozval se Randolph. „Co se tu stalo?“

„Myslím, že je to jasné,“ řekl Velký Jim. „Letadlo Chucka Thompsona se trochu pohádalo s dřevařským náklaďákem. Vypadá to, že to dotáhli na remízu.“ Zaslechl, jak se od Castle Rocku blíží sirény. Skoro určitě zareagovaly tamější hasičské sbory (Rennie doufal, že jsou mezi nimi i jejich vlastní dvě nové – a příšerně drahé – stříkačky. Hrálo by mu do ruky, kdyby si nikdo nevšiml, že jejich nové stříkačky byly mimo město, když došlo tady k tomu mišmaši). Těsně za nimi se přiženou sanitky a policie.

„Tak se to nestalo,“ opakoval Alden Dinsmore tvrdohlavě. „Byl jsem venku na zahradě a viděl jsem, že letadlo prostě…“

„Měl bys ty lidi zahnat o kus dál, nemyslíš?“ zeptal se Rennie Randolpha a ukázal na čumily. Poblíž dřevařského náklaďáku se jich už sešel pěkný houf, který se držel obezřetně dál od plápolajících trosek, a ještě víc se jich shromáždilo na straně blíž k Millu. Začínalo to tu vypadat jako na nějakém sjezdu.

Randolph se otočil k Morrisonovi a Wettingtonové. „Henry,“ spustil a ukázal na diváky z Millu. Někteří začali brouzdat mezi rozházenými kusy Thompsonova letadla. Ozývaly se výkřiky hrůzy, když někdo našel další část lidského těla.

„Jo,“ souhlasil Morrison a vykročil.

Randolph otočil Wettingtonovou k divákům u dřevařského náklaďáku. „Jackie, postarej se…“ Ale Randolph se najednou odmlčel.

Zevlouni na jižním okraji místa nehody stáli na jedné straně silnice na pastvině pro krávy a na druhé v křovinách sahajících po kolena. Ústa měli dokořán, což jim propůjčovalo výraz přihlouplého zájmu, jaký Rennie důvěrně znal. Vídal ho na tvářích jednotlivců každý den a v masovém měřítku každý březen na městské plenární schůzi. Jenomže lidé tady se nedívali na hořící náklaďák. A Peter Randolph, rozhodně žádný pitomec (i když ani génius, to zdaleka ne, ale aspoň poznal, na které straně je krajíc namazaný), se díval na stejné místo jako ostatní se stejně užaslým výrazem s pokleslou bradou. A Jackie Wettingtonová jakbysmet.

Hleděli na kouř. Kouř, který stoupal z hořícího dřevařského náklaďáku.

Dým byl tmavý a mastný. Lidé stojící po větru by v něm měli být málem udušení, zvlášť když od jihu foukal jen mírný větřík, jenže udušení nebyli. A Rennie uviděl důvod. Těžko uvěřit, ale viděl to na vlastní oči. Kouř skutečně mířil na sever, aspoň zpočátku, jenomže pak ostře zahnul – skoro v pravém úhlu a stoupal jako černý sloup vzhůru, jakoby komínem. A nechával za sebou tmavě hnědou stopu. Dlouhou šmouhu, která se očividně vznášela jen tak ve vzduchu.

Jim Rennie potřásl hlavou, aby se toho obrazu před očima zbavil, ale stále tam byl.

„Co to je?“ zeptal se Randolph. Úžasem ztišil hlas.

Farmář Dinsmore se postavil před Randolpha. „Tenhle chlapík,“ ukázal na Ernieho Calverta, „měl na telefonu Vnitrostátní bezpečnost, ale tenhle,“ ukázal na Rennieho teatrálním gestem jako v soudní síni, které Rennie nebral v nejmenším na vědomí, „mu vytrhl telefon z ruky a zavěsil! Todle neměl dělat, Petere. Protože k žádný srážce tu nedošlo. To letadlo vůbec neletělo nízko nad zemí. Já to viděl. Přikrýval jsem kytky kvůli mrazu, a já to viděl.“

„Já taky,“ začal Rory a tentokrát mu záhlavec vrazil bratr Ollie. Rory začal natahovat.

Alden Dinsmore řekl: „Do něčeho přece narazilo. A byla to stejná věc, do které narazil ten náklaďák. Něco tam je, můžete si na to šáhnout. Ten mládenec – kuchař – říkal, že by se tu měla vyhlásit bezletová zóna, a měl pravdu. Jenže pan Rennie,“ znovu ukázal na Rennieho, jako by se kruci považoval za Perryho Masona a nebyl jenom maník, který si vydělává na denní chleba tím, že nasazuje kravám přísavky na cecky, „se neobtěžoval říct ani pár slov. Rovnou zavěsil.“

Rennie se nesnížil k tomu, aby to vyvracel. „Běží ti čas,“ řekl Randolphovi. Přistoupil o kousek blíž a téměř šeptem dodal: „Jede sem náčelník. Radím ti, abys vypadal, že to tu máš pevně v rukou, než sem dorazí.“

Vrhl letmý pohled na farmáře. „Svědky můžeš vyslechnout později.“

Jenže poslední slovo – to bylo k zešílení – si vzal Alden Dinsmore. „Ten mladej Barbara měl pravdu. Měl pravdu a Rennie se plete.“

Rennie si v duchu poznamenal, že s Aldenem Dinsmorem si to vyřídí jindy. Farmáři vždycky dřív nebo později přijdou za radními s kloboukem uctivě sežmoulaným v ruce – chtějí odklad, výjimku z územního plánu nebo něco jiného – takže až se pan Dinsmore příště ukáže, moc potěšený nebude, aspoň pokud do toho Rennie bude mít co mluvit. A to obvykle měl.

„Chop se tady velení!“ nařídil Randolphovi.

„Jackie, zažeň ty lidi kousek dál,“ probral se pomocník náčelníka a ukázal na čumily na straně s náklaďákem. „Zajisti bezpečnou zónu.“

„Pane, myslím, že tamti lidi jsou spíš v mottonském okrsku…“

„To mě nezajímá, prostě je zažeň.“ Randolph se ohlédl a uviděl Vévodu Perkinse, jak se souká ze zeleného náčelnického vozu – právě toho vozu, který by Randolph moc rád viděl zaparkovaný před svým vlastním domem. A to se stane, protože Velký Jim Rennie mu pomůže. Nejpozději za tři roky. „Policajti z Castle Rocku ti poděkujou, až sem dorazí, to mi věř.“

„A co tamhleto…“ Jackie ukázala na šmouhu od kouře, která se stále šířila. Při pohledu skrz ni získaly podzimně zabarvené stromy jednotvárnou tmavě šedou barvu a nebe mělo nezdravý, žlutomodrý odstín.

„Drž se od toho dál,“ poradil jí Randolph a pak šel pomoct Henrymu Morrisonovi zajistit bezpečnou zónu na straně Chester’s Millu. Ale nejdřív musel dostat do obrazu Perkinse.

Jackie zamířila k lidem na straně u náklaďáku. Hlouček lidí se neustále rozrůstal, protože první příchozí žhavili mobily. Někteří z nich zadupali drobné ohníčky mezi křovím, což bylo dobře, ale nakonec tu jenom postávali a zírali. Jackie použila stejná honácká gesta jako Henry na millské straně a odhulákala stejnou mantru.

„Rozejděte se, lidi, už je po všem, nic nového tu neuvidíte, uvolněte cestu hasičům a policii, odstupte si dál, udělejte tu místo, vraťte se domů, roze…“

Do čehosi vrazila. Rennie netušil, co by to mohlo být, ale viděl výsledek. S překážkou se jako první střetla krempa klobouku. Ohnula se a klobouk spadl Jackie z hlavy. Vzápětí se splácly ty její nestoudné kozy – podobné páru zatr-patr granátů. Pak se jí rozplácl nos a vystříkla krev, která se na čemsi rozprskla… a začala stékat v dlouhých čůrcích jako barva po stěně. Jackie padla na svou úctyhodnou zadnici a na tváři měla užaslý výraz.

Ten zatracený farmář si okamžitě smočil: „Vidíte? Co jsem vám říkal?“

Randolph a Morrison nic neviděli. Ani Perkins, protože všichni tři právě rokovali před kapotou náčelnického vozu. Rennie okamžik uvažoval, že za Wettingtonovou zajde, ale už k ní šli jiní a kromě toho – pořád byla trochu moc blízko té neznámé věci, do které narazila. Rennie raději odspěchal k mužům, tvářil se přísně a pevné mohutné břicho strkal před sebou jako nesmlouvavou autoritu. Cestou věnoval farmáři Dinsmoreovi spalující pohled.

„Náčelníku,“ pozdravil a vmáčkl se mezi Morrisona a Randolpha.

„Velkej Jim,“ kýval na něj Perkins. „Nemarnil jsi ani chvilku, jak vidím.“

Možná to mělo být rýpnutí, ale Rennie, liška všemi mastmi mazaná, návnadu nespolkl. „Bojím se, že všechno je tu složitější, než to vypadá. Myslím, že by se někdo měl spojit s Vnitrostátní bezpečností.“ Odmlčel se a nasadil vhodný výraz smrtelné vážnosti. „Nechci tvrdit, že v tom jsou teroristi…, ale neodvažuju se ani tvrdit, že nejsou.“

3

Vévoda Perkins se zahleděl kamsi za Velkého Jima. Jackie pomáhali na nohy Ernie Calvert a Johnny Carver, který v Millu vedl večerku s benzínkou. Jackie vypadala otřeseně a z nosu jí tekla krev, ale jinak se jí zřejmě nic nestalo. Přesto byla celá situace podezřelá. Samozřejmě že do jisté míry tak vypadá každá nehoda, při které došlo k úmrtí, ale tady bylo něco hodně špatně.

Především se to letadlo určitě nepokoušelo přistát. Rozpadlo se na příliš mnoho kusů, a ty se rozletěly moc daleko, takže verzi s přistáním Perkins nevěřil. A k tomu ti diváci. I na nich cosi nesouhlasilo. Randolph si toho nevšiml, ale Vévoda Perkins ano. Měli se shluknout do jednoho velkého, rostoucího chumlu. Tak to dělali vždycky, jako by tváří v tvář smrti navzájem hledali útěchu. Jenomže tady se utvořily dva hloučky a ten na mottonské straně městské hranice byl nepříjemně blízko stále hořícímu náklaďáku. Nebyli přímo vystaveni nebezpečí…, ale Perkinsovi nešlo na rozum, proč se nepřesunuli blíž sem?

Ze zatáčky na jihu se vyřítil první hasičský vůz. Byly celkem tři. Vévoda byl rád, když si u druhého z nich všiml zlatého nápisu na boku CHESTER’S MILL HASICÍ VŮZ Č. 2. Shluk lidí o kousek couvl do zakrslého křoví, aby udělal místo. Vévoda zaměřil pozornost znovu na Rennieho. „Co se tu stalo? Víš to?“

Rennie otevřel ústa, aby odpověděl, ale předběhl ho Ernie Calvert. „Přes silnici je nějaká bariéra. Není vidět, ale je tam, náčelníku. Ten náklaďák do ní narazil. A letadlo taky.“

„Přesně tak, krucinál!“ zahulákal Dinsmore.

„Policistka Wettingtonová do ní taky vrazila,“ navázal Johnny Carver. „Naštěstí šla pomalu.“ Vzal Jackie, která pořád vypadala popleteně, kolem ramen. Vévoda si všiml její krve na rukávu Carverova služebního saka s nápisem NATANKOVAL JSEM V MILLU SE SLEVOU.

Na mottonské straně se objevil další hasičský vůz. První dva stály ve véčku, a tím blokovaly silnici. Hasiči se už hrnuli ven a rozvinovali hadice. Vévoda zaslechl od Castle Rocku houkat sanitku. Kde je ta naše? podivil se. Že by taky odjela na to zatracené hloupé cvičení? To by byl nerad. Kdo by při zdravém rozumu odvelel sanitku k nějakému prázdnému hořícímu baráku?

„Zdá se, že je tam neviditelná bariéra…,“ začal Rennie.

„Jo, to jsem pochopil,“ přerušil ho Vévoda. „Nevím, co to má znamenat, ale tohle mi došlo.“

Nechal Rennieho stát a zašel ke krvácející policistce. Přehlédl tmavě rudou barvu, která po takové urážce zaplavila tváře druhého radního.

„Jackie?“ Vévoda vzal policistku jemně za rameno. „Už je to lepší?“

„Jo.“ Sáhla si na nos, krvácení pomalu ustávalo. „Vypadá zlomený? Nemám ten pocit.“

„Není zlomený, ale oteče ti. Ale neboj, než si zatancuješ na dožínkovém bálu, budeš zase krasavice.“

Chabě se usmála.

„Náčelníku,“ ozval se Rennie, „opravdu si myslím, že bychom na tohle měli někoho zavolat. Když už ne Vnitrostátní bezpečnost – po zralejší úvaze mi to připadá zbytečně drastické – tak snad státní policii…“

Vévoda ho odsunul stranou. Jemně, ale výmluvně. Skoro do něj strčil. Rennie sevřel ruce do pěstí, ale pak je znovu povolil. Vybudoval si život, v němž strkal do lidí sám, ne že byl postrkován, ale to nic neměnilo na faktu, že pěsti jsou pro hlupáky. Stačilo mu podívat se na vlastního syna. Urážky je však třeba zaznamenat a vypořádat. Obvykle až časem…, ale později bylo někdy lepší.

Sladší.

„Petere!“ křikl Vévoda na Randolpha. „Zavolej na zdravotní středisko a seřvi je, kde je naše sanitka! Chci, aby tu byla!“

„To může udělat Morrison,“ odsekl Randolph. Popadl ze svého auta fotoaparát a chystal se pořizovat záběry místa neštěstí.

„Můžeš to udělat ty, a to hned.“

„Náčelníku, podle mýho názoru není Jackie tak moc zraněná, a nikdo jinej…“

„Až budu chtít tvůj názor, Petere, řeknu si o něj.“

Randolph se už už chtěl zamračit, ale pak si všiml, jak se Vévoda tváří. Vhodil foťák zpátky na přední sedadlo auta a hmátl po mobilu.

„Co to bylo, Jackie?“ zeptal se Vévoda.

„Nevím. Nejdřív to tak divně mravenčilo, jako když sáhnete náhodou na vidlice zástrčky, zrovna když ji strkáte do zdi. Přešlo to, ale pak jsem vrazila… šmarjá, vůbec nevím, do čeho jsem vrazila.“

Z řad diváků zaznělo sborové ááách. Hasiči namířili hadice na hořící dřevařský náklaďák, ale část vodního proudu se kus za ním odrážela zpět. Voda do čehosi narážela, tříštila se a tvořila ve vzduchu duhy. Vévoda v životě nic takového neviděl…, možná jedině v automyčce, kde sledoval, jak proudy vody z trysek vrážejí do čelního skla.

Pak zahlédl duhu také na millské straně, takovou malou. Jeden z diváků – Lissa Jamiesonová, městská knihovnice – se k ní vydala.

„Lisso, nechoď k tomu!“ zakřičel Vévoda.

Nevšímala si ho. Jako by byla zhypnotizovaná. Stála několik centimetrů od místa, kde vysokotlaký proud vody narážel do čirého vzduchu a odrážel se zpět. Rozpřáhla ruce. Vévoda viděl, jak se jí mlhové kapénky třpytí ve vlasech, stažených z obličeje do uzlu v týle. V malé duze vznikla mezera, ale za Lissou se opět zacelovala.

„Je to jenom mlha!“ zavolala jako u vytržení. „Tam je takové vody a tady jenom mlha. Jako ze zvlhčovače.“

Peter Randolph zvedl mobilní telefon a zavrtěl hlavou. „Mám signál, ale nemůžu se nikam dovolat. Podle mě za to můžou všichni tihle diváci,“ opsal paží velký oblouk, „protože přetížili síť.“

Vévoda nevěděl, jestli je něco takového možné, ale byla pravda, že skoro všichni v dohledu žvanili do mobilu nebo jím pořizovali fotky. Tedy kromě Lissy, která si stále hrála na lesní vílu.

„Běž pro ni,“ nařídil Vévoda Randolphovi. „Odveď ji dál, než se rozhodne vytáhnout křišťálovou kouli nebo něco takového.“

Z Randolphova výrazu se dalo poznat, že podle jeho názoru jsou takové pochůzky hluboko pod jeho úroveň, ale šel. Vévoda se zachechtal. Jen krátce, ale od srdce.

„Propánajána, co tak zábavného vidíte, že se tomu můžete smát?“ zeptal se Rennie. Na mottonské straně zastavovaly další policejní vozy okresu Castle Rock. Kdyby se Perkins do událostí nevložil, nakonec by celou tu věc převzal okres. A slízl všechnu smetanu.

Vévoda se přestal smát, ale úsměv mu z tváře nezmizel. Zastrašit se nedal. „Je tu mišmaš,“ řekl. „To je tvoje oblíbené slovo, že, Jime? A podle mý zkušenosti se občas s mišmašem nedá dělat nic jinýho, než se mu zasmát.“

„Nemám tušení, o čem mluvíte!“ Rennie skoro zakřičel. Kluci Dinsmoreovi od něj couvli a postavili se vedle otce.

„Já vím,“ odpověděl Vévoda mírně. „To vůbec nevadí. Ty teď potřebuješ pochopit akorát to, že na místě nehody jsem náčelníkem policejních složek já, aspoň dokud nedorazí okresní šerif, a ty jsi městský radní. Nemáš tu žádné úřední oprávnění, takže bych byl rád, kdybys ustoupil dál.“

Vévoda zvýšil hlas a ukázal na policistu Henryho Morrisona, který rozvinoval žlutou pásku a právě obcházel dva větší kusy trupu letadla. „Rád bych, aby všichni ustoupili dál a nechali nás dělat naši práci. Následujte radního Rennieho. Odvede vás za tu žlutou pásku.“

„Tohle se mi nelíbí, Vévodo,“ zavrčel Rennie.

„Bůh ti žehnej, ale já na to kašlu,“ odpověděl Vévoda. „Vypadni odsud, tady to patří mně, Jime. A dej si záležet, abys tu pásku obešel. Není nutný, aby ji Henry musel natahovat dvakrát.“

„Náčelníku Perkinsi, radím vám, abyste si zapamatoval, jak jste dnes se mnou mluvil. Protože já si to pamatovat budu.“

Rennie se odplížil za pásku. Ostatní diváci ho následovali, ale většinou se ohlíželi a sledovali, jak se voda odráží od zakouřené bariéry a tvoří na silnici mokrou hranici. Několik těch bystřejších (například Ernie Calvert) si už všimlo, že ta čára přesně kopíruje hranici mezi Mottonem a Millem.

Rennie pocítil dětinské nutkání přetrhnout hrudníkem pásku, kterou Henry Morrison tak pečlivě natáhl, ale ovládl se. Obcházet ji však nebude, aby si v křoví a bodláčí nezaneřádil značkové kalhoty. Stály ho šedesát dolarů. Zvedl pásku rukou a protáhl se pod ní. Kvůli břichu se nemohl pořádně shýbnout.

Vévoda za ním pomalu zamířil k místu, kde Jackie utrpěla náraz. Natáhl před sebe ruku jako slepec, který zkoumá cestu přes neznámou místnost.

Tady je to místo, kde upadla… a tady…

Pocítil mravenčení, které popisovala, ale místo aby to přešlo, zesílilo do sžíravé bolesti v jamce pod levým ramenem. Měl právě čas si vzpomenout, co mu Brenda řekla při loučení – Dávej pozor na svůj pacemaker – a pak mu přístroj vybuchl v hrudi s takovou prudkostí, že mu roztrhl triko s logem Wildcats, které si ráno oblékl na počest odpoledního zápasu. O bariéru se rozstříkla krev, cáry bavlny a kousky tkáně.

Zástup hlasitě vyjekl.

Vévoda se pokusil vyslovit manželčino jméno. Nepodařilo se mu to, ale v duchu jasně uviděl její tvář. Usmívala se.

Pak se rozhostila tma.

4

Kluk se jmenoval Benny Drake, bylo mu čtrnáct a byl členem Břitev. Břitvy byly malý, ale nadšený klub skateboardistů, na který se místní policejní sbor sice mračil, ale jinak ho trpěl, přestože radní Rennie a Sanders volali po nějaké akci (na městské schůzi loni v březnu se této dynamické dvojici podařilo prosadit do projednávání rozpočtovou položku, ze které se mělo financovat vyhrazené skateboardové hřiště na obecním pozemku za pódiem pro kapelu).

Dospělý se jmenoval Eric Everett zvaný Zrzek, bylo mu sedmatřicet a pracoval jako asistent u doktora Rona Haskella, kterého v duchu často nazýval Čaroděj ze země Oz. Protože moc často zůstává někde za závěsem, zatímco já pracuju, vysvětlil by každému (pokud by to zajímalo i někoho jiného než manželku, jíž se s takovým projevem neloajality mohl svěřit).

Právě kontroloval, kdy dostal mladý pan Drake naposledy protitetanovou injekci. Na podzim v roce 2009, výborně. Zvlášť když se vezme v úvahu, že mladý pan Drake se při jednom wilsonovi rozmázl na betonu a pořádně si roztrhl lýtko. Sice nijak dramaticky, ale bylo to mnohem horší než obyčejná silniční vyrážka.

„Elektřina už zase šlape, kámo,“ nadhodil mladý pan Drake.

„To je generátor, kámo,“ nedal se vyvést z míry Zrzek. „Obsluhuje nemocnici i zdravotní středisko. Radikální, co?“

„Stará škola,“ souhlasil mladý pan Drake.

Dospělý i puberťák pak chvíli společně mlčky dumali nad patnácticentimetrovým šrámem v lýtku. Očištěný od špíny a krve vypadal potrhaný, ale už ne tak děsivý. Městská siréna sice ztichla, ale odkudsi z dálky zaslechli další. Pak spustila požární siréna, až oba nadskočili.

Sanitka bude mít fofr, pomyslel si Zrzek. Jasné jako facka. Twitch a Everett znovu vyjedou. Měl bych si s tímhle pospíšit.

Jenomže kluk byl ve tváři dost bledý a Zrzek měl dojem, že v jeho očích zahlédl slzy.

„Máš strach?“ zeptal se Zrzek.

„Trochu,“ přiznal Benny Drake. „Máma mě přerazí.“

„Tak toho se bojíš?“ Zrzek si domýšlel, že máma Drakea už párkrát přerazila. Vlastně ho přerážela často, kámo.

„No… jak moc to bude bolet?“

Zrzek schovával injekci za zády. Teď vpíchl tři kubíky xylokainu a epinefrinu – umrtvující směs, které stále říkal novokain. Beze spěchu nechal ránu infiltrovat, aby to kluka nebolelo víc, než je nutné. „Asi tolik.“

„Páni,“ vydechl Benny. „Paráda, bejby. Modrý kód.“

Zrzek se zasmál. „Projel jsi celou rourou, než jsi hodil wilsona?“ Jako dávno vysloužilý skejťák byl upřímně zvědavý.

„Jenom do půlky, ale byl to nářez!“ rozzářil se Benny. „Kolik stehů to bude, co myslíte? Norrie Calvertová vyfasovala dvanáct, když se vymázla loni v létě v Oxfordu.“

„Tolik jich nebude,“ usoudil Zrzek. Norrie znal, tu mrňavou gotičku, jejíž hlavní touhou zřejmě bylo zabít se na skejtu, dřív než vletí do jináče. Přimáčkl na kůži poblíž rány špičku jehly. „Cítíš tohle?“

„Jo, kámo, totálně. Slyšel jste, jak to tam venku řachlo?“ Benny, usazený jenom v trenkách na vyšetřovacím stole, do jehož podložky se vsakovala krev, ukázal zhruba na jih.

„Ne,“ odpověděl Zrzek. Ve skutečnosti cosi zaslechl dvakrát: žádné řachy, ale obával se, že výbuchy. Tohle musí zvládnout rychle. A kde je Čaroděj? Nejspíš na návštěvách za pacienty, aspoň podle Ginny. Což nejspíš znamená, že klimbá na lékařském pokoji v nemocnici Cathy Russellové. Přesně tam Čaroděj z Ozu poslední dobou vykonával návštěvy nejčastěji.

„Teď to cítíš?“ Zrzek znovu dloubl jehlou do kůže. „Nekoukej se, žádné podvádění.“

„Ne, kámo, nic. Děláte si ze mě srandu, že jo.“

„Nedělám. Už je to jako pařez.“ Nejen to lýtko, pomyslel si Zrzek. „Tak jo, jdeme na to. Lehni si, uvolni se a užívej si letu s aerolinkami Cathy Russellové.“ Vydrhl ránu sterilním fyziologickým roztokem, dočistil ji a pak zarovnal svým věrným skalpelem desítkou. „Šest stehů mou nejlepší nylonovou čtyřnulkou.“

„Úžasný,“ přitakal kluk. Pak dodal: „Myslím, že možná budu zvracet.“

Zrzek mu podal misku na zvratky, za těchto okolností pasovanou na blítko. „Zvracej semhle. Jestli omdlíš, za nic neručím.“

Benny neomdlel a ani nezvracel. Zrzek zakrýval ránu sterilním mulem, když kdosi letmo zaklepal na dveře a vzápětí dovnitř strčila hlavu Ginny Tomlinsonová. „Můžu s tebou na chvilku mluvit?“

„Se mnou si nedělejte starosti,“ ujišťoval je Benny. „Víte, jsem naprosto radikálně free.“ Drzounek jeden mizerná.

„Můžeš na chodbu, Zrzku?“ zeptala se Ginny. Nevěnovala klukovi ani pohled.

„Hned se vrátím, Benny. Zůstaň tu sedět, jenom klid.“

„Klídek chládek. Žádnej problém.“

Zrzek vyšel za Ginny na chodbu. „Čas na sanitku?“ zeptal se. Za Ginny, v prosluněné čekárně, seděla Bennyho matka a zachmuřeně hleděla do jakéhosi paperbacku s romanticky vzrušující obálkou.

Ginny přikývla. „Na stodevatenáctce, na hranici městas Tarkerem. Další nehoda je na hranici s dalším městem – Mottonem – ale sdělili mi, že tam jsou všichni účastníci NMM.“ Na místě mrtví. „Srážka náklaďáku s letadlem. To letadlo se snažilo přistát.“

„Děláš si ze mě prdel?“

Alva Drakeová se zamračeně rozhlédla, pak se znovu začetla do knížky. Aspoň tak vypadala, zatímco se snažila rozhodnout, jestli jí manžel pomůže Bennyho srovnávat, dokud mu nebude osmnáct.

„Tahle situace má k legraci hodně daleko,“ ujistila ho Ginny. „Dostávám další hlášení o dalších srážkách…“

„Divné.“

„Ale ten chlap na hranici s Tarkerem je pořád naživu. Asi jel s dodávkou. Mazej. Twitch už čeká.“

„Doděláš toho kluka?“

„Ano. Tak už jeď, honem.“

„A doktor Rayburn?“

„Měl pacienty ve Stephensově veteránské.“ To byla nemocnice pro Norway a South Paris. „Už je na cestě, Zrzku. Jeď.“

Cestou se zastavil, jen aby paní Drakeové sdělil, že se Bennymu daří dobře. Alva nevypadala z té noviny nijak nadšená, ale poděkovala mu. Dougie Twitchell – neboli Twitch – seděl na nárazníku stařičké sanitky, kterou Jim Rennie a další přítelíčkové radní stále odmítali vyměnit, pokuřoval cigaretu a chytal bronz. V ruce držel přenosnou vysílačku a ta jen drnčela: hlasy prskaly jako popkorn a navzájem se přehlušovaly.

„Zahoď ten hřebík do rakve a vyjedeme,“ spustil Zrzek. „Víš, kam máme namířeno, že jo?“

Twitch zahodil nedopalek. Sice na to nevypadal, ale byl nejklidnější ošetřovatel mezi všemi sestrami, s nimiž se Zrzek v životě setkal, a to už něco znamenalo. „Vím, co ti říkala Gin-Gin – hranice mezi Chesterem a Tarkerem, je to tak?“

„Ano. Převrácený náklaďák.“

„No jo, ale plány se změnily. Musíme jet na opačnou stranu.“ Ukázal k jižnímu obzoru, kde stoupal hustý sloupec černého kouře. „Chtěl jsi někdy vidět havarované letadlo?“

„Už se stalo,“ odpověděl Zrzek. „Na vojně. Dva chlapi. To, co z nich zbylo, by se dalo natřít na chleba. To mi bohatě stačilo, poutníče. Podle Ginny jsou tam všichni mrtví, takže proč…“

„Možná jo, možná ne,“ řekl Twitch, „ale teď to skolilo Perkinse, a ten možná mrtvý není.“

„Náčelník Perkins?“

„Přesně tak. Podle mě není prognóza dobrá, když mu pacemaker vybuchl přímo v hrudníku – aspoň to tvrdí Peter Randolph – ale přece jenom je to náčelník policie. Neohrožený vůdce.“

„Twitchi, kamaráde, pacemaker nemůže takhle vybuchnout. To je absolutně nemožné.“

„Pak je možná pořád naživu a my budeme moci vykonat nějaké dobro,“ opáčil Twitch. V půli cesty kolem kapoty sanitky vytáhl cigarety z kapsy.

„V sanitce kouřit nebudeš,“ zarazil ho Zrzek.

Twitch na něj smutně pohlédl.

„Ledaže bys mi taky nabídl.“

Twitch vzdychl a podal mu balíček.

„Á, marlborky,“ protáhl Zrzek. „Moje nejoblíbenější ópéčko.“

„Já z tebe zahynu,“ poznamenal Twitch.

5

Prohnali se přes stopku na křižovatce ve tvaru T uprostřed městečka, kde se napojovala stosedmnáctka na stodevatenáctku. Siréna houkala, oba hulili jako komín (s otevřenými okny, což byl ústupek) a poslouchali brebentění z vysílačky. Zrzek rozuměl jen máločemu, ale jedno bylo jasné: dnes bude makat hodně dlouho přes čas.

„Člověče, já netuším, co se stalo,“ prohodil Twitch, „ale výsledek je jasnej: uvidíme nefalšovanou leteckou katastrofu. Teda už je po ní, ale žebráci si nemůžou vybírat.“

„Twitchi, seš nechutná hyena.“

Po silnici jela spousta aut, většinou na jih. Několik řidičů možná mělo zcela počestné cíle, ale podle Zrzka to byly většinou lidské masařky, které přitahoval pach krve. Twitch předjel čtyři v řadě bez problémů, protože pruh na sever byl nezvykle prázdný.

„Koukni!“ ukazoval Twitch. „Vrtulník z televize! Budeme ve zprávách o šesté, Velký Zrzku! Zdravotníci hrdinně bojují…“

Ale na tom místě fantazírování Dougieho Twitchella skončilo. Vrtulník před nimi – nejspíš nad místem nehody, jak si Zrzek domýšlel – se najednou zatočil jako mlýn. Na okamžik uviděli číslovku 13 na boku a zahlédli kameru CBS. Pak stroj vybuchl a zřítil se jako ohnivý déšť z bezmračného odpoledního nebe.

Twitch vykřikl: „Šmarjá, omlouvám se! Já to tak nemyslel!“ A pak dodal jako malé děcko, což Zrzka zabolelo u srdce, přestože byl v šoku: „Beru to zpátky!“

6

„Musím se vrátit,“ řekl Gendron. Sundal si sportovní čepici a otřel si s ní zakrvácený, umazaný, bledý obličej. Nos mu opuchl tak, že vypadal jako obří palec. Oči hleděly z tmavých důlků. „Promiň, ale čumák mě bolí jako čert, a taky… no, už nejsem nejmladší. Navíc…“ Zvedl paže a zase je spustil. Stáli proti sobě a Barbie by nejradši toho chlapa popadl do náručí a poplácal po zádech, kdyby to šlo.

„Systém utrpěl šok, co?“ nadhodil Barbie.

Gendron se chraptivě uchechtl. „Ten vrtulník byl poslední kapka.“ Oba se podívali k místu, odkud stoupal nový sloup kouře.

Barbie a Gendron odešli od nehody na stosedmnáctce a pokračovali v obchůzce, jakmile se přesvědčili, že svědkové pomůžou Else Andrewsové, která jako jediná neštěstí přežila. Aspoň tedy nevypadala vážně zraněná, i když bylo jasné, že truchlí nad ztrátou přítelkyně.

„Tak se vraťte. Pomalu. Není kam spěchat. Odpočívejte, když budete potřebovat.“

„Ty budeš pokračovat?“

„Ano.“

„Pořád si myslíš, že tomu najdeš konec?“

Barbie chvíli mlčel. Zpočátku si byl jistý, ale teď…

„Doufám,“ odpověděl nakonec.

„Tak hodně štěstí.“ Gendron si pošoupl čapku na pozdrav, a pak si ji zase nasadil normálně. „Já doufám, že si s tebou potřesu rukou, než dnešek skončí.“

„Já taky,“ přitakal Barbie. Odmlčel se, přemýšlel. „Můžete pro mě něco udělat, jestli se dostanete ke svému mobilu?“

„Jasně.“

„Zavolejte do armádní základny ve Fort Benningu. Chtějte spojovacího důstojníka a řekněte mu, že potřebujete mluvit s plukovníkem Jamesem O. Coxem. Povězte jim, že je to naléhavé a že voláte jménem kapitána Dalea Barbary. Zapamatujete si to?“

„Dale Barbara. To seš ty. Jamex Cox, to je on. Rozumím.“

„Jestli ho seženete…, tím si nejsem jistý, ale jestli jo…, povězte mu, co se tady děje. Povězte mu, že jestli se nikdo nedostane do spojení s Vnitrostátní bezpečností, pak to musí udělat on. Můžete tam zavolat?“

Gendron přikývl. „Jestli to půjde, udělám to. Hodně štěstí, vojáku.“

Barbie by se docela obešel bez toho, aby ho tak někdo ještě někdy nazýval, ale i tak se letmo dotkl prstem čela. Pak šel dál a hledal to, o čem si už nemyslel, že to najde.

7

Našel lesní cestu, která běžela zhruba souhlasně s bariérou. Cesta byla zarostlá, nepoužívaná, ale šlo se po ní mnohem líp, než kdyby se musel prodírat hustým podrostem. Občas odbočil kousek na západ, aby hmatem zjistil, zda tam ta stěna mezi Chester’s Millem a zbytkem světa pořád je. Byla.

Když Barbie došel k místu, kde silnice číslo 119 přecházela do katastru sousedního městečka Tarker’s Mill, zastavil se. Řidiče převrácené dodávky odvezl nějaký dobrý samaritán na druhé straně bariéry, ale auto dál blokovalo silnici jako velké mrtvé zvíře. Zadní dveře se při nárazu rozletěly dokořán. Po asfaltu ležely poházené balené sladkosti značky Devil Dog, Ho Ho, Ring Ding a Twinkies a také sušenky s burákovým máslem. Na pařezu seděl jakýsi mladík v tričku s Georgem Straitem a jednu tyčinku pojídal. V ruce držel mobil. Zvedl hlavu a podíval se na Barbieho. „Nazdar. Přišel jsi od…“ Ukázal kamsi za Barbieho. Vypadal unavený, vystrašený a skleslý.

„Z druhé strany městečka,“ řekl Barbie. „Přesně tak.“

„Ta neviditelná stěna je po celé trase? Hranice je uzavřená?“

„Ano.“

Mladík přikývl a zmáčkl tlačítko na mobilu. „Dusty? Seš tam ještě?“ Chvilku poslouchal, pak řekl: „Jasně.“ Skončil hovor. „My jsme s kamarádem Dustym začali na východ odsud. Rozdělili jsme se. On šel na jih. Udržujeme spojení telefonem. Teda pokud se dovoláme. Teď došel k té havarované helikoptéře. Prý se tam začínají srocovat davy.“

Barbie mu beze všeho věřil. „Na tvojí straně nebyla v té stěně žádná mezera?“

Mladý muž zavrtěl hlavou. Nic už neřekl, a ani nemusel. Mohli nějakou mezeru minout, podle Barbieho to bylo možné – pokud byly díry velké jako okna nebo dveře – ale pochyboval o tom.

Pomyslel si, že jsou dokonale odříznutí.

VŠICHNI FANDÍME SVÝMU TÝMU

1

Barbie se vrátil po stodevatenáctce do centra městečka, což bylo asi pět kilometrů. Než tam dorazil, bylo šest hodin. Hlavní ulice byla skoro pustá, ale jen vibrovala rozdrnčenými generátory. Podle zvuku jich bylo aspoň deset. Semafor na křižovatce stodevatenáctky se stosedmnáctkou nefungoval, ale u Šípkové růže bylo světlo a nabito. Když se Barbie podíval velkým oknem vpředu, uviděl, že jsou všechny stolky obsazené. Ale když vstoupil do dveří, neuslyšel žádné obvyklé hospodské řeči: o politice, Red Sox, místním podnikání, Patriotech, kdo si koupil jaké auto nebo dodávku, o Celtics, ceně benzínu, bostonských Bruins, o nové vrtačce nebo sekačce, o twinmillských Wildcats. Nikdo se tu taky nesmál jako jindy.

Nad barem byla televize a všichni se na ni dívali. Barbie si uvědomil s úžasem a pocitem nepatřičnosti, jaký určitě zažívá každý, kdo se na vlastní kůži ocitne na místě velkého neštěstí, že na silnici číslo 119 stojí Anderson Cooper ze CNN a za ním se stále kouří z havarovaného dřevařského tahače.

Stolky obsluhovala přímo Rose, jen občas zašla za barový pult, aby přijala další objednávku. Zpod síťky na hlavě jí vykukovaly chomáčky vlasů a visely v pramíncích kolem obličeje. Vypadala unaveně, ztrhaně. Za pultem měla od čtyř do zavíračky stát Angie McCainová, ale Barbie ji tu dnes večer nezahlédl. Možná se nacházela mimo městečko, zrovna když bariéra zaklapla. Pokud tomu tak bylo, nejspíš se za ten pult nevrátí ještě pěkně dlouho.

Anson Wheeler – kterého Rose obyčejně oslovovala prostě „mladej“, i když mu bylo nejmíň pětadvacet – kmital kolem sporáku a Barbie se bál pomyslet na to, co Anson provede s čímkoli složitějším než fazolemi a hranolky, tradiční specialitou pro sobotní večer v Šípkové růži. Běda mládenci nebo dívce, kteří si objednají snídaňové menu k večeři a budou se muset utkat s Ansonovými nukleárními smaženými vejci. Ale aspoň že tu byl, protože kromě toho, že chyběla Angie, nevyskytovala se tu ani Dodee Sandersová. Ačkoliv tahle konkrétní bluma nepotřebovala žádnou katastrofu, aby se nedostavila do práce. Nebyla vyloženě líná, ale každou chvíli se někde zapomněla. A pokud šlo o to, co má v hlavě…, pane jo, jak to říct? Její táta – Andy Sanders, první millský radní – by se nikdy nemohl ucházet o členství v Mense, ale vedle Dodee vypadal jako Albert Einstein.

V televizi bylo vidět, jak za Andersonem Cooperem přistávají vrtulníky a reportérovi poletují elegantní bílé vlasy kolem hlavy. Kvůli randálu ho skoro nebylo slyšet. Vrtulníky vypadaly jako Sikorski Pave Low. Barbie jimi létal za služby v Iráku. Teď do záběru nakráčel armádní důstojník, rukou v rukavici zakryl Cooperovi mikrofon a cosi mu řekl přímo do ucha.

Mezi osazenstvem Šípkové růže to zašumělo. Barbie jejich neklidu rozuměl. Taky se tak cítil. Když chlap v uniformě zakryje slavnému televiznímu reportérovi mikrofon a neobtěžuje se ani slovem omluvit, nepochybně nastal konec světa.

Voják vyřídil, co potřeboval – byl to jakýsi plukovník, ale nebyl to Barbieho plukovník; kdyby se tam objevil Cox, Barbieho pocit duševního vykolejení by byl dokonán. Vojákova rukavice zasvištěla jako vítr, když stahoval ruku z mikrofonu. S kamenným výrazem na tváři odešel ze záběru. Barbie ten výraz poznal: zelený mozek.

Cooper říkal: „Tisk se právě dozvěděl, že musíme couvnout přes půl kilometru až do jakéhosi podniku v Mottonu, kterému se říká Raymondův motorest.“ Při těch slovech všichni v Šípkové růži znovu zahučeli, protože Raymondův motorest v Mottonu znali. Za oknem měl ceduli hlásající STUDENÉ PIVO TEPLÉ SENDVIČE ČERSTVÉ NÁVNADY. „Tohle místo, které se nachází necelých sto metrů od takzvané bariéry – lepší označení zatím nemáme – bylo prohlášeno vnitrostátní bezpečnostní zónou. S dalšími aktualitami se přihlásíme co nejdříve, ale v tuto chvíli ti vracím slovo do Washingtonu, Wolfe.“

Titulek v červeném poli v dolní části obrazovky hlásal MIMOŘÁDNÉ ZPRÁVY Z MAINE. TAJEMSTVÍ ODŘÍZNUTÉHO MĚSTEČKA SE PROHLUBUJE. A v horním pravém rohu červeně blikalo slovo VÁŽNÉ jako neon na hospodě. Pijte pivo Vážné, pomyslel si Barbie a skoro se zasmál.

Místo Andersona Coopera se objevil Wolf Blitzer. Rose byla do Blitzera celá blázen a odpoledne ve všední dny nedovolila, aby byla televize naladěná na jiný pořad než Hlasatelnu. Říkala mu „můj Wolfík“. Dnes večer si vzal Wolfík kravatu, ale měl ji mizerně uvázanou, a Barbieho napadlo, že zbytek jeho ošacení podezřele připomíná sobotní tepláky.

„V krátkosti si shrneme dosavadní události,“ spustil Rosein Wolfík. „Dnes odpoledne asi ve třináct hodin…“

„To bylo dřív, a o dost,“ ozval se kdosi.

„Je to pravda, o Myře Evansové?“ zeptal se někdo jiný. „Opravdu je mrtvá?“

„No jo,“ přisvědčil Fernald Bowie. Jeho starší bratr Stewart Bowie byl jediným hrobníkem v městečku. Fern mu občas vypomáhal, pokud byl střízlivý, a dnes večer střízlivý vypadal. Nejspíš vystřízlivěl leknutím. „Teď držte klapačky, abych slyšel bednu.“

Barbie chtěl taky slyšet, protože Wolfík se právě zabýval otázkou, která Barbieho zajímala nejvíc, a uslyšel, co chtěl: že vzdušný prostor nad Chester’s Millem prohlásili za bezletovou zónu. Vlastně celé západní Maine a východní New Hampshire, od Lewiston-Auburnu až po North Conway teď bylo bezletovou zónou. Informovali prezidenta. A poprvé po devíti letech zaznamenala Národní komise pro ohrožení poplach přesahující oranžové pásmo.

Julia Shumwayová, majitelka a redaktorka Demokratu, střelila po Barbiem pohledem, když procházel kolem jejího stolu. Pak jí tváří probleskl špičatý a tajnůstkářský úsměv, který byl pro ni typický – skoro jako obchodní značka. „Zdá se, že Chester’s Mill vás nechce pustit, pane Barbaro.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Barbie. Nijak ho nepřekvapilo, že novinářka ví, že Barbie odchází – a proč. Strávil v Millu dost času, aby poznal, že Julia Shumwayová ví o všem, co za něco stojí.

Rose si ho všimla, když nesla fazole a hranolky (doplněné pozůstatkem snad vepřového řízku, ze kterého se ještě dýmilo) partě šesti lidí namačkaných u stolu pro čtyři. Strnula s talířem v každé ruce a dvěma dalšími na předloktí a vykulila oči. Pak se usmála. Ten úsměv vyzařoval nefalšovanou radost a úlevu a Barbiemu zvedl náladu.

Takhle člověka vítají doma, pomyslel si. Ať se propadnu, jestli ne.

„Propáníčka, toho bych se v životě nenadála, že tě ještě někdy uvidím, Dale Barbaro!“

„Ještě máš moji zástěru?“ zeptal se Barbie trochu nesměle. Přece jenom, Rose ho vzala k sobě – obyčejného krajánka s několika naškrábanými doporučeními v ruksaku – a dala mu práci. Řekla mu sice, že naprosto chápe, že musí vypadnout z města, že táta Rennieho Juniora není chlap, jakého je radno mít za nepřítele, ale Barbie stejně měl pocit, že ji nechává ve štychu.

Rose naskládala talíře, kam se jenom vešly, a spěchala k Barbiemu. Byla malá a buclatá a musela se vytáhnout na špičky, aby ho mohla obejmout, ale podařilo se jí to.

„Strašně ráda tě vidím!“ zašeptala. Barbie ji k sobě přimáčkl a vlepil jí pusu na temeno.

„Velkej Jim a Junior rádi nebudou,“ řekl. Ale aspoň že tu žádný Rennie nebyl, za to byl opravdu vděčný. Barbie si uvědomil, že momentálně je pro místní obyvatele zajímavější než vlastní městečko v celostátní televizi.

„Velkej Jim mi může víš co,“ odsekla. Barbie se zasmál, její rozhořčení ho potěšilo, ale i tak byl rád, že je diskrétní – stále šeptala. „Myslela jsem, že jsi pryč!“

„Skoro jo, ale měl jsem opožděný start.“

„Ty jsi… to viděl?“

„Ano. Povím ti to později.“ Pustil ji, odstoupil a podržel si ji na vzdálenost paží před sebou. Kdybys tak byla o deset let mladší, Rose…, nebo i o pět…, pomyslel si.

„Takže mi vrátíš zástěru?“

Otřela si koutky očí a přikývla. „Já tě prosím, aby sis ji zase navlíkl. Vyžeň Ansona z kuchyně, než nás všechny pozabíjí.“

Barbie jí zasalutoval a pak se prosmýkl kolem pultu do kuchyně. Poslal Ansona Wheelera za barpult a poručil mu, aby přijímal objednávky a poklidil tam, a pak ať pomůže Rose na place. Anson odstoupil od grilu a oddychl si. Než odešel za pult, chytil Barbieho pravačku do obou dlaní a potřásl mu s ní. „Díky bohu, chlape – v životě jsem nezažil takovej šrumec. Byl jsem úplně v háji.“

„Neboj se. Nakrmíme pět tisíc lidí.“

Anson, který nebyl v biblickém učení nijak honěný, vypadal nechápavě. „Co?“

„Ale nic.“

Zvonek položený v rohu v průchodu cinkl. „Objednávky!“ křikla Rose.

Barbie popadl špachtli, ještě než se podíval na seznam objednávek – gril byl hrozně zasviněný, ostatně jako vždy, když se Anson pustil za pomoci žáru do svých katastrofálních proměn, kterým říkal vaření – pak si přetáhl zástěru přes hlavu, vzadu ji zavázal a nahlédl do skříňky nad dřezem. Byla plná baseballových čepic, které v Šípkové růži sloužily poskokům u grilu místo kuchařské čepice. Vybral si čapku s nápisem Sea Dogs na počest Paula Gendrona (který už byl v kruhu svých nejbližších a nejdražších, jak Barbie doufal), pošoupl si ji do týla a se zapraskáním si protáhl prsty.

Potom zvedl papír s objednávkami a pustil se do práce.

2

Ve čtvrt na deset, víc než o hodinu později, než byla obvyklá sobotní zavíračka, vyprovodila Rose poslední štamgasty z lokálu. Barbie zamkl dveře a otočil ceduli tak, aby místo OTEVŘENO hlásala ZAVŘENO. Sledoval, jak posledních pár lidí přechází ulici na náměstí, kde už se shromáždilo a diskutovalo asi padesát lidí. Hleděli k jihu, kde se nad stodevatenáctkou utvořila bublina silného bílého světla. Barbie soudil, že to nejsou televizní reflektory. To byla armáda, která vymezovala a zajišťovala perimetr. A jak se zajišťuje perimetr v noci? Přece rozestavením hlídek a osvětlením mrtvého pásma.

Mrtvé pásmo. Nelíbilo se mu, jak to zní.

Naopak Hlavní ulice tonula v nepřirozené tmě. V některých domech svítila elektrická světla – tam pracovaly generátory – a v Burpeeho obchodním domě, ve večerce u benzínky, v knihkupectví s antikvariátem, v Městě potravin na úpatí Hlavní ulice a v půl tuctu dalších krámků blikala nouzová světla na baterie, ale pouliční osvětlení nefungovalo a v oknech domů na Hlavní ulici, nahoře v patře, kde jsou byty, svítily svíčky.

Rose seděla u stolku uprostřed místnosti, kouřila cigaretu (to bylo ve veřejné budově nezákonné, ale Barbie na ni žalovat nebude). Stáhla si síťku z hlavy a chabě se usmála, když si Barbie sedal naproti ní. Anson za nimi otíral pult, i on už vysvobodil své po ramena dlouhé vlasy zpod čapky Red Sox.

„Myslela jsem, že Čtvrtý červenec je záhul, ale tohle bylo horší,“ prohodila Rose. „Kdyby ses neukázal, schoulila bych se do rohu a brečela po mámě.“

„V jedné F-150 jsem viděl nějakou blondýnku.“ Barbie se při té vzpomínce usmál. „Skoro mě svezla. Kdyby to udělala, možná bych byl venku. Na druhou stranu se mi mohlo stát to, co se přihodilo Chucku Thompsonovi a té paní, co s ním seděla v letadle.“ Thompsonovo jméno padlo v reportáži CNN. Ženu neidentifikovali.

Ale Rose ji znala. „To byla Claudette Sandersová. To vím skoro určitě. Dodee mi včera říkala, že její máma bude mít dneska lekci.“

Na stole mezi nimi stál talíř s hranolky. Barbie se pro jeden natahoval, ale teď se zarazil. Najednou už na hranolky neměl chuť. Neměl chuť vůbec na nic. A ta červená loužička na okraji talíře vypadala spíš jako krev než kečup.

„Tak proto Dodee nepřišla.“

Rose pokrčila rameny. „Možná. To nemůžu s jistotou říct. Nedala o sobě vědět. Vlastně jsem to ani nečekala, když nejdou telefony.“

Barbie se domníval, že má na mysli pevné linky, ale i v kuchyni k němu dolehly stížnosti lidí na problémy se spojením přes mobil. Prý je to kvůli tomu, že se snaží volat všichni najednou, a tím zahltili pásmo. Někdo byl toho názoru, že za to může příval televizáků – teď už jich tu byly nejspíš stovky, všichni vyzbrojení nokiemi, motorolami, iPhony a berrynkami. Barbie měl černější tušení. Přece jen tu nastala situace týkající se národní bezpečnosti, a v této době byla celá země paranoidní kvůli terorismu. Některé telefonáty prošly, ale jak večer pokračoval, bylo jich stále méně.

„Je klidně možný,“ pokračovala Rose, „že se Dodee něco vyrojilo v té její hlavince, vykašlala se na práci a zajela si do auburnského obchoďáku.“

„Ví pan Sanders, že v tom letadle byla Claudette?“

„To nevím jistě, ale hrozně by mě překvapilo, kdyby se mu to touhle dobou už nedoneslo.“ A tichým, ale melodickým hlasem zanotovala: „Tohle je maloměsto, takže je jasný, co to znamená.“

Barbie se pousmál a při druhém verši ji doprovodil: „Malý hnízdo, chlapče, a všichni fandíme svýmu týmu.“ Bylo to z jedné staré písničky Jamese McMurtryho, která se v létě opět a tajuplně dostala na dva měsíce do módy na několika countryových stanicích západního Maine. Na WCIK samozřejmě ne, protože James McMurtry nepatřil k umělcům, které Rádio Ježíš podporuje.

Rose ukázala na hranolky. „Budeš je ještě jíst?“

„Ne. Ztratil jsem chuť.“

Barbie neměl nijak zvlášť v lásce věčně se křenícího Andyho Sanderse ani Dodee zvanou Dutohlávka, která skoro jistě pomohla své dobré kamarádce Angie rozšířit řeči, kvůli kterým se Barbie dostal U Dippera do potíží, ale představa, že ty kusy těla (neustále se mu vybavoval pohled na nohu v zelené nohavici) patřily Dodeeině matce…, manželce prvního radního…

„Já taky,“ přitakala Rose a zamáčkla cigaretu v kečupu. Zasyčelo to a Barbieho se na okamžik zmocnil ohavný pocit, že se pozvrací. Odvrátil hlavu a zahleděl se z oken na Hlavní ulici, i když nebylo nic vidět. Odsud vypadala celá ulice naprosto temná.

„O půlnoci promluví prezident,“ oznámil jim Anson od pultu. Za jeho zády potichu a bez přerušení sténala myčka. Barbieho napadlo, že ten velký starý hobart možná vykonává svou poslední službu, aspoň na nějakou dobu. Bude o tom muset Rose přesvědčit. Nebude tomu nakloněná, ale pochopí, že je to rozumné. Byla to bystrá a praktická žena.

Matka Dodee Sandersové. Kristepane. Může být něco horšího?

Uvědomil si, že by mohlo. Kdyby to nebyla paní Sandersová, klidně by to mohl být někdo jiný, koho zná. Tohle je maloměsto, chlapče, a všichni fandíme svýmu týmu.

„Já dneska večer prezidenta vynechám,“ prohlásila Rose. „Bude muset žehnat Americe sám. V pět ráno vstávám, a to je za chvilku.“ Šípková růže otvírala v neděli až v sedm, ale lokál se musel připravit. Vždycky se konaly přípravy. A o nedělích to znamenalo rovněž skořicové rohlíky. „Vy si, mládenci, můžete zůstat vzhůru, jestli chcete. Jenom pak pořádně zamkněte, až budete odcházet. Vpředu i vzadu.“ Chystala se vstát.

„Rose, potřebujeme si promluvit o tom, jak to bude zítra,“ zarazil ji Barbie.

„Třesky plesky, zítra je taky den. Prozatím to nech plavat, Barbie. Všechno má svůj čas.“ Ale musela si všimnout něčeho v jeho výrazu, protože si přece jenom zase sedla. „Tak dobře, proč ty chmury?“

„Kdy ti naposledy přivezli propan?“

„Minulý týden. Máme skoro plné zásoby. Jenom tohle ti dělá starosti?“

Jenom tohle ne, ale ty starosti se odvíjely právě odsud. Barbie počítal. Šípková růže měla dvě propojené nádrže. Každá nádrž měla obsah dvanáct nebo třináct set litrů, Barbie si nemohl vzpomenout přesně. Ráno se podívá, ale jestli Rose říkala pravdu, měla k dispozici zhruba dva a půl tisíce litrů plynu. To bylo dobré. Aspoň troška štěstí v den, kdy městečko jako celek mělo mimořádnou smůlu. Ale nedalo se nijak zjistit, kolik smůly je ještě čeká. A dva a půl tisíce litrů propanu nevydrží věčně.

„Jakou máš spotřebu?“ zeptal se jí. „Máš nějakou představu?“

„Proč na tom záleží?“

„Protože momentálně to u tebe funguje díky generátoru. Světla, sporáky, lednice, čerpadla. Taky topení, pokud se v noci ochladí natolik, že naskočí. A generátor žere plyn, aby to všechno zvládl.“

Chvíli mlčeli a poslouchali rovnoměrné hučení zánovní hondy za restaurací.

Přišel k nim Anson Wheeler a posadil se. „Generátor žere sedm a půl litru plynu za hodinu při šedesátiprocentním využití,“ řekl.

„Jak to víš?“ podivil se Barbie.

„Četl jsem to na továrním štítku. Když pohání všechno, jako dneska zhruba od dvanácti hodin, kdy přestala jít elektřina, tak žere asi jedenáct litrů za hodinu. Možná o něco víc.“

Rose okamžitě zareagovala. „Ansone, všude pozhasínej, nech svítit jenom v kuchyni. Okamžitě. A stáhni termostat topení na deset stupňů.“ Zamyslela se. „Ne, vypni ho úplně.“

Barbie se usmál a zvedl palce. Pochopila. Což se nedalo říct o všech v Millu. Ne všichni v Millu by to chtěli pochopit.

„Tak jo.“ Ale Anson vypadal nedůvěřivě. „Přece si nemyslíš, že do rána…, nejpozději do odpoledne…“

„Prezident Spojených států bude mít v televizi řeč,“ upozornil ho Barbie. „O půlnoci. Co myslíš ty, Ansone?“

„Myslím, že radši půjdu zhasnout,“ odpověděl.

„A taky ten termostat, nezapomeň,“ upozorňovala Rose. Když Anson odběhl, řekla Barbiemu: „Doma udělám totéž, hned jak se dostanu nahoru.“ Jelikož byla už přes deset let vdova, bydlela nad svou restaurací.

Barbie přikývl. Obrátil jednu papírovou prostírku („Už jste navštívili těchto 20 pozoruhodností v Maine?“) a na zadní straně se pustil do výpočtů. Od chvíle, kdy se objevila bariéra, spálili asi sto až sto deset litrů plynu. Takže jim zbývá zhruba dva tisíce čtyři sta litrů. Kdyby Rose dokázala snížit spotřebu na pětadevadesát litrů denně, teoreticky by vydržela tři týdny. Pokud by spotřebu srazila na pětasedmdesát litrů denně – což by pravděpodobně šlo, kdyby zavřela mezi snídaní a obědem a pak zase mezi obědem a večeří – utáhla by to skoro měsíc.

Což je docela dobré, pomyslel si. Protože jestli se tomuhle městečku neotevřou hranice za měsíc, stejně už tu nebude co vařit.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se Rose. „A co to je za čísla? Netuším, co znamenají.“

„Protože se na ně díváš obráceně,“ řekl Barbie a uvědomil si, že všichni v městečku by měli tendenci počínat si stejně. Tahle čísla by nikdo nechtěl vidět správně.

Rose obrátila Barbieho provizorní skicák k sobě. Sama si ta čísla prošla. Pak zvedla hlavu a otřeseně se zadívala na Barbieho. V té chvíli Anson zhasl většinu světel, takže Barbie a Rose u stolku na sebe hleděli v šeru, které jim připadalo – aspoň Barbiemu – hrozivě přesvědčivé. Mohli by se dostat do skutečných potíží.

„Dvacet osm dní?“ zeptala se. „Myslíš, že potřebujeme plán na čtyři týdny?“

„Nevím, jestli potřebujeme, nebo ne, ale když jsem byl v Iráku, kdosi mi dal Rudou knížku předsedy Maa. Nosil jsem ji v kapse a přečetl ji od začátku do konce. Většinou mi dávala větší smysl, než co slýchám od našich politiků za jejich nejsvětlejších chvilek. V hlavě mi utkvělo hlavně tohle: Přejte si slunce, ale budujte hráze. Myslím, že přesně tohle musíme – tedy vlastně ty musíš…“

„My musíme,“ řekla a pohladila ho po ruce. Obrátil ji a uchopil její dlaň.

„Tak jo, my. Myslím, že s tímhle musíme při plánování počítat. Což znamená zavírat mezi jídly, míň používat trouby – už žádné skořicové rohlíky, i když je zbožňuju jako všichni v městečku – a žádná myčka. Je stará a energeticky náročná. Vím, že Dodee a Anson nebudou nadšení, když budou muset umývat ručně…“

„Myslím, že nemůžete počítat s tím, že by se Dodee v dohledné době vrátila, možná se už neobjeví vůbec. Když je její máma mrtvá.“ Rose vzdychla. „Skoro doufám, že do toho Auburnu zdrhla. I když zítra to bude nejspíš v novinách.“

„Možná.“ Barbie neměl představu, kolik informací se do Chester’s Millu a ven dostane, pokud se tahle situace rychle nevyřeší, a jestli se jim dostane nějakého racionálního vysvětlení. Nejspíš jich moc nebude. Pomyslel si, že brzo se na ně snese proslavený Trychtýř ticha Maxwella Smarta, pokud se tak už nestalo.

Anson se vrátil ke stolu, u kterého stále seděli Barbie a Rose. Měl už kabát. „Mohl bych už jít, Rose?“

„Jistě,“ odpověděla. „Tak zítra v šest?“

„Není to trochu pozdě?“ Uculil se a dodal: „Ne že bych si stěžoval.“

„Otevřeme pozdě.“ Zaváhala. „A mezi jídly budeme zavírat.“

„Fakt? Bezva.“ Zalétl pohledem k Barbiemu. „Máš dnes kde přespat? Protože klidně můžeš bydlet u mě. Sada odjela do Derry k příbuzným.“ Sada byla Ansonova manželka.

Barbie vlastně měl kde hlavu složit, měl bydlení přímo přes ulici.

„Díky, ale vrátím se do svého bytu. Mám zaplaceno do konce měsíce, tak proč ne? Ráno, než jsem odešel, jsem dal klíče k Petře Searlesové do lékárny, ale rezervní jsem si nechal.“

„Tak jo. Takže se uvidíme ráno, Rose. Budeš tady, Barbie?“

„To bych si nenechal ujít.“

Anson se usmál od ucha k uchu. „Skvěle.“

Když odešel, Rose si promnula oči, pak se zachmuřeně podívala na Barbieho. „Jak dlouho tohle potrvá? Na kolik to odhaduješ?“

„Já žádný odhad nemám, protože nevím, co se stalo. Ani kdy se to přestane dít.“

Rose velmi váhavě řekla: „Barbie, ty mě děsíš.“

„Sám jsem vyděšený. Oba se potřebujeme vyspat. Ráno bude všechno vypadat líp.“

„Po téhle debatě budu nejspíš potřebovat prášek na spaní,“ poznamenala, „i když jsem unavená. Ale díky Bohu, že ses vrátil.“

Barbie si vzpomněl, co ho napadlo o zásobách.

„Ještě jedna věc. Jestli zítra otevře Město potravin…“

„Každou neděli mají otevřeno. Od desíti do šesti.“

„Tak jestli zítra otevřou, musíš jít na nákup.“

„Ale Sysco mi sem vozí…“ Odmlčela se a zoufale se na něj zahleděla. „Jezdí sem vždycky v úterý, ale na to nemůžeme spoléhat, co? Samozřejmě že ne.“

„Ne,“ přisvědčil. „I kdyby se to najednou všechno zlepšilo, armáda nejspíš na městečko uvalí karanténu, aspoň na nějakou dobu.“

„Co bych měla nakoupit?“

„Všechno, ale zvlášť maso. Maso, maso, maso. Jestli teda ten obchod otevře. Tím si nejsem jistý. Jim Rennie možná přesvědčí toho, kdo to tam právě vede…“

„Jack Cale. Převzal to loni, když šel Ernie Calvert do penze.“

„No, tak Rennie ho možná přesvědčí, aby zavřel až do odvolání. Nebo přinutí náčelníka Perkinse, aby obchod zavřel z moci úřední.“

„Ty to nevíš?“ zeptala se Rose, a když si všimla jeho nechápavého výrazu, pokračovala. „Nevíš. Vévoda Perkins je po smrti, Barbie. Zemřel tam u toho.“ Máchla rukou k jihu.

Barbie na ni ohromeně hleděl. Anson zapomněl vypnout televizi, takže Wolfík za jejich zády znovu začal světu vyprávět, že nějaká nevysvětlitelná síla odřízla malé městečko v západní části Maine, že celou oblast hlídají ozbrojené síly, že ve Washingtonu zasedají náčelníci štábů, že prezident o půlnoci promluví k národu a do té doby žádá americký lid, aby se spolu s ním modlil za občany Chester’s Millu.

3

„Tati? Tati!“

Rennie Junior stál na vrcholu schodiště, nakláněl hlavu a naslouchal. Nikdo neodpovídal a televize mlčela. Tatínek byl touhle dobou vždycky z práce doma a seděl před televizí. V sobotu večer vynechával zprávy na CNN a FOX a místo nich se díval na Animal Planet nebo historický kanál. Dnes večer ale ne. Junior si přiložil hodinky k uchu, aby se přesvědčil, že stále tikají. Šly a jejich údaje celkem dávaly smysl, jenže venku byla tma.

Napadlo ho něco hrozného: Velký Jim je možná u náčelníka Perkinse. Právě v tomhle okamžiku možná probírají, jak zatknout Juniora a nenadělat při tom moc povyku. A proč čekali tak dlouho? Aby ho mohli odlifrovat z městečka pod zástěrkou tmy. Odvézt do okresního vězení v Castle Rocku. Pak bude soud. A potom?

Pak přijde věznice Shawshank. Po pár letech pobytu už mu bude říkat nejspíš jenom Shank jako ostatní vrazi, lupiči a sodomiti.

„To je blbost,“ zašeptal, ale opravdu byla? Probudil se s myšlenkou, že zabití Angie byl jenom sen, určitě, protože on by přece nikdy nikoho nezabil. Ještě tak někoho zmlátit, ale zabít? Směšné. On je přece… je přece… normální člověk!

Pak si prohlédl šaty, které ležely pod postelí, uviděl na nich krev a všechno se mu vybavilo. Ručník, který jí spadl z hlavy. Huňatý klín, který ho jaksi lákal. Divné křupání, které zaznělo kdesi za jejím obličejem, když na něj dopadl kolenem. Déšť magnetů z lednice a jak sebou Angie házela.

Ale to jsem nebyl já. To byl…

„To byla ta migréna.“ Ano. Pravda. Ale kdo by tomu uvěřil? Líp by uspěl, kdyby tvrdil, že to udělal zahradník.

„Tati?“

Nic. Není doma. A není ani na policejní stanici, kde by proti němu kul pikle. Jeho táta ne. Tohle by neudělal. Jeho táta vždycky říkal, že rodina je na prvním místě.

Ale je rodina opravdu na prvním místě? Samozřejmě že to prohlašoval – byl přece jenom křesťan a majitel polovičního podílu na WCIK – ale Junior měl dojem, že pro tátu jsou ještě před rodinou Rennieho ojetá auta a že židle prvního radního je možná ještě přednější než svatyně U Bezzálohy.

Junior by mohl být až třetí v pořadí – to bylo klidně možné.

Uvědomil si (takový záblesk skutečného prozření nezažil v životě poprvé), že jsou to jenom dohady. Že otce možná vůbec nezná.

Vrátil se do svého pokoje a rozsvítil lustr. Vrhal divné mihotavé světlo, hned pohasínal, vzápětí se rozsvěcel naplno. Chvíli si Junior myslel, že má něco s očima. Pak si uvědomil, že za domem běží jejich generátor. A nejen jejich. V městečku vypadla elektřina. Zaplavila ho úleva. Masivní výpadek elektřiny všechno vysvětloval. Znamenal, že jeho otec je nejspíš v zasedačce na radnici a diskutuje s těmi dalšími dvěma idioty, Sandersem a Grinnellovou. Možná zapichuje špendlíky do velké mapy městečka a tváří se jako George Patton. Nadává na Elektrozávody západního Maine a říká, že je to banda zatr-patr-cenců.

Junior vzal své zakrvácené oblečení, vyhrabal z džín všechny krámy – peněženku, drobné, klíče, hřeben, prášek na hlavu – a rozstrkal je do kapes čistých kalhot. Seběhl dolů, strčil zrádné šatstvo do pračky, nastavil program na vyvářku, ale pak si to rozmyslel, protože si vzpomněl, co mu matka říkala, když mu bylo ještě tak deset let: krev se vypere ve studené vodě. Když přepínal program na studenou/máchání, maně ho napadlo, jestli jeho táta začal s tím svým šukacím koníčkem se sekretářkami už tehdy, nebo jestli tou dobou stále držel svůj zatr-pacený penis doma.

Zapnul pračku a přemýšlel, co dělat dál. Když ho přestala bolet hlava, zjistil, že může myslet.

Došel k závěru, že by se přece jenom měl vrátit do Angiina domu. Nechtělo se mu – Bože Všemohoucí, to bylo to poslední, do čeho se mu chtělo – ale nejspíš by měl to místo obhlédnout. Projít se kolem a zjistit, kolik je tam policejních aut. Taky se podívat, jestli už přijeli technici od policie z castleského okrsku. Technici byli nejdůležitější. Věděl to ze sledování Kriminálky Miami. Velkou modrobílou dodávku viděl už dřív, když ho táta vzal k okresnímu soudu. A jestli stála u McCainových…

Uteču.

Ano. Co nejrychleji a nejdál. Ale ještě předtím se vrátí sem a vleze do sejfu v tátově pracovně. Jeho táta si myslel, že Junior nezná kombinaci k sejfu, ale to se mýlil. Junior znal i heslo k tátovu počítači, a tudíž i tátovu zálibu ve sledování toho, čemu Junior a Frank DeLesseps říkali oreosex: dvě černé křepelky a jeden běloch. V sejfu byla spousta peněz. Tisíce dolarů.

Co když uvidíš tu dodávku, vrátíš se sem a on tu bude?

Takže nejdřív prachy. Prachy hned teď.

Vešel do pracovny a chvilku měl dojem, že vidí svého otce sedět na židli s vysokým opěradlem, odkud vždycky sledoval zprávy a přírodovědecké dokumenty. Usnul nebo…, co když dostal infarkt? Velký Jim měl poslední tři roky občas problémy se srdcem, většinou arytmii. Obvykle si zajel do nemocnice Cathy Russellové a doktor Haskell nebo doktor Rayburn ho vždycky něčím proklepli a vrátili do normálu. Haskell by to takhle klidně vedl dál, ale Rayburn (kterému Juniorův otec říkal „zatr-patr mudrlant“) nakonec prosadil, aby Velký Jim navštívil kardiologa v Lewistonu. Kardiolog prohlásil, že Velký Jim potřebuje léčbu, která by ho nepravidelnosti srdečního tepu jednou provždy zbavila. Velký Jim (který se nemocnic bál) řekl, že potřebuje častěji promlouvat s Bohem a že tomu se říká léčba modlitbou. Zatím užíval léky a v posledních pár měsících vypadal v pohodě, ale teď… možná…

„Tati?“

Nikdo neodpověděl. Junior rozsvítil hlavní světlo. Lustr vydával stejnou kolísavou zář, ale zahnal stín, který Junior považoval za otcův zátylek. Sice by ho příliš nezkrušilo, kdyby tátovi došla pára, ale celkem vzato byl rád, že se to nestalo dnes. Když se nahromadí příliš mnoho komplikací, není to dobré.

Ale i tak našlapoval ke stěně se sejfem dlouhými tichými kroky jako kreslená figurka a dával pozor, jestli se za oknem nemihnou automobilové reflektory, které by ohlašovaly otcův návrat. Odsunul obraz, který zakrýval sejf (Ježíšovo kázání na hoře) a vyťukal kombinaci. Musel to udělat dvakrát, než se klika otočila, protože se mu třásly ruce.

Sejf byl nacpaný hotovými penězi a štosy jakoby pergamenových papírů s natištěnými slovy OBLIGACE NA DORUČITELE. Junior potichu hvízdl. Když tu schránku naposledy otvíral – aby štípnul padesátku na loňskou pouť ve Fryeburgu – ležela tu spousta peněz, ale zdaleka ne tolik. A žádné obligace. Vzpomněl si na plaketu, kterou měl otec postavenou na stole ve svém podniku s auty: SCHVÁLIL BY TENTO OBCHOD JEŽÍŠ? Junior byl sice vystresovaný a vystrašený, ale i tak si našel chvilku, aby se zamyslel, jestli by Ježíš schválil obchod, kterým se Velký Jim poslední dobou zabývá.

„Kašlu na jeho byznys, musím se postarat o ten svůj,“ řekl potichu. Vzal si pět stovek v padesátkách a dvackách a už se chystal sejf zavřít, ale pak si to rozmyslel a vzal si ještě několik stodolarovek. Vzhledem k tomu nestydatému přebytku bankovek si toho otec možná ani nevšimne. Jestli ano, nejspíš pochopí, proč si je Junior vzal. A třeba to schválí. Velký Jim vždycky říkal: „Pán pomáhá těm, kdo si pomůžou sami.“

V souladu s tímto heslem si Junior vypomohl dalšími čtyřmi stovkami. Pak sejf zavřel, nastavil kombinaci a pověsil Ježíše zase na stěnu. Ze skříně na chodbě dole vytáhl kabát a vyšel ven. Generátor hučel a pračka Maytag pilně vyplachovala Angiinu krev z jeho šatů.

4

U domu McCainových nikdo nebyl.

Nikdo, sakra.

Junior se schovával na druhé straně ulice pod sprškou javorového listí a uvažoval, jestli může důvěřovat tomu, co vidí: dům byl temný a 4Runner Henryho McCaina a Prius LaDonny stále nikde v dohledu. Zdálo se to nějak moc dobré, než aby to byla pravda, příliš dobré.

Možná byli na náměstí. Dnes večer tam byla spousta lidí. Možná probírají, proč nejde elektřina, i když si Junior nevzpomínal, že by se lidé takhle scházeli, když někdy dřív elektřina vypadla. Lidé šli většinou domů a rovnou do postele a byli si jistí – pokud nezuřila pořádná bouřka – že až ráno vstanou k snídani, světla už budou zase svítit.

Možná že dnešní výpadek způsobilo nějaké velké neštěstí, takové, kvůli jakému začnou v televizi vysílat nepřetržité reportáže. Junior si matně vzpomínal na nějakého chlápka, který se ho ptal, co se děje, a to bylo chvíli poté, co Angie potkalo to její neštěstí. Každopádně si Junior dal pozor, aby cestou sem s nikým nepromluvil. Prošel po Hlavní ulici se sklopenou hlavou a vyhrnutým límcem (skoro vrazil do Ansona Wheelera, který vycházel ze Šípkové růže). Na ulici nesvítila světla, a to mu pomohlo zachovat anonymitu. Další Boží dar.

A teď tohle. Třetí dar. Přímo gigantický. Bylo opravdu možné, že by Angiino tělo ještě neobjevili? Nebo se tu Junior dívá na past?

Junior si dokázal představit, jak okresní šerif nebo detektiv státní policie říká Stačí nám držet se z dohledu a čekat, mládenci. Vrah se vždycky vrací na místo činu. To je známá věc.

Kecy z televize. Ale když Junior přecházel ulici (připadalo mu, že ho tam táhne síla, kterou neovládá), stejně očekával, že se rozzáří reflektory a připíchnou ho jako špendlík motýla na papír. Pořád čekal, že někdo zařve – nejspíš do megafonu: „Stát, ani hnout, a ruce vzhůru!“

Nic se nedělo.

Když došel na začátek příjezdové cesty k domu McCainových, srdce mu skákalo v hrudi a krev bušila ve spáncích (hlava však stále nebolela, což bylo fajn, a navíc dobré znamení), dům i nadále tonul ve tmě a tichu. Nehučel tu ani generátor, i když u Grinnellových vedle taky jeden měli.

Junior se ohlédl a uviděl, jak nad stromy stoupá ohromná bílá bublina. Cosi se dělo na jižním konci města, nebo snad až v Mottonu. Místo nehody, kvůli které nejde elektřina? Nejspíš.

Zašel k zadním dveřím. Přední budou pořád odemčené, pokud se od Angiiny nehody nikdo nevrátil domů, ale nechtěl jít hlavním vchodem. Udělal by to, kdyby musel, ale třeba to nebude zapotřebí. Přece jenom mu zatím všechno vycházelo.

Otočil knoflíkem u dveří.

Strčil hlavu do kuchyně a okamžitě ucítil krev – pach trochu připomínal škrob ve spreji, jenže zatuchlý. Zavolal: „Haló? Je někdo doma?“ Byl si skoro jistý, že není, ale kdyby ano, kdyby díky nějaké bláznivé náhodě nechali Henry nebo LaDonna auto na náměstí a vrátili se pěšky (a nějak si nevšimli, že dcera leží mrtvá na zemi v kuchyni), začal by ječet. Ano! Ječel by a „objevil by tělo“. Tím by sice neodvrátil příjezd obávané dodávky kriminalistických techniků, ale získal by trochu času.

„Haló? Pane McCaine? Paní McCainová?“ A pak v náhlém záchvatu inspirace: „Angie? Jsi doma?“

Zavolal by tak na ni, kdyby ji nezabil? Jistěže ne! Ale pak mu hlavou bleskla strašná myšlenka: co když se ozve? Odpoví mu, i když leží na zemi? Odpoví mu, i když má krk plný krve?

„Seber se,“ zamumlal. Ano, to musí, ale bylo to těžké. Zvlášť potmě. Kromě toho v bibli se podobné věci stávaly každou chvíli. V bibli lidé někdy vstávali z mrtvých jako zombie v Noci oživlých mrtvol.

„Je tu někdo?“

Ticho. Nic.

Jeho oči už si přivykly na šero, ale ne dost. Potřeboval světlo. Měl si přinést z domova baterku, ale na takové věci se snadno zapomíná, když jste zvyklí prostě otočit vypínačem. Junior přešel kuchyň, překročil Angiino tělo a otevřel první ze dvou dveří na opačné straně. Za nimi byla spíž. Rozeznal jen police plné zavařenin a konzerv. Zkusil druhé dveře a měl víc štěstí. Byla tam prádelna. A pokud se nemýlil ohledně tvaru předmětu, který stál na polici hned napravo, zatím mu všechno hrálo do ruky.

Nemýlil se. Byla to baterka, a pořádně silná.V kuchyni si bude muset svítit opatrně – spustit žaluzie by byl skvělý nápad – ale v prádelně si může svítit, co srdce ráčí. Tady je v pohodě.

Prací prášek. Bělidlo. Změkčovač tkanin. Kýbl a mop. Dobře. Jelikož neběží generátor, poteče jenom studená voda, ale z trubek jí určitě nateče ještě aspoň kbelík, a pak tu samozřejmě bylo několik záchodových nádržek. A studenou vodu přece chtěl. Na krev patří studená.

Bude uklízet jako démonická hospodyňka, jakou bývala jeho matka pamětliva manželova nabádání: „Čistý dům, čisté ruce, čisté srdce.“ Vyčistí krev. Pak otře všechno, nač si vzpomene, že se toho dotkl, a všechno, čeho se dotknout mohl, i když si na to nevzpomene. Ale nejdřív…