HAZEL PRIOR

DÁMA

A TUČŇÁCI

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Hazel Prior 2020

Translation © Jana Žlábková, 2022

Original English title: AWAY WITH THE PENGUINS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-497-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-498-7 (mobi)

Věnováno Jonathanovi

„Zjišťuji, že v současné době jsou pro mě jedinou životní útěchou tučňáci…, a člověk by se neměl zlobit, pokud vypadá jako tučňák.“

John Ruskin

1. kapitola – Veronica

Ballahays, Ayrshire, Skotsko

květen 2012

Řekla jsem Eileen, ať odstraní všechna zrcadla. Mívala jsem je ráda, ale teď už se mi zprotivila. Zrcadla jsou příliš upřímná. A žena dokáže unést pouze určitou míru pravdy.

„Myslíte to vážně, paní McCreedyová?“ Její hlas naznačuje, že zná mou mysl lépe než já. Vždycky to tak je. Jde o jeden z nespočtu jejích otravných návyků.

„Samozřejmě že to myslím vážně!“

Mlaskne jazykem a skloní hlavu na stranu natolik, že se jí kudrnaté vlasy třou o rameno. Je to velmi slušný výkon, vezmete-li v úvahu její neobyčejně široký krk.

„I to překrásné se zdobeným rámem, to, které visí nad krbem?“

„Ano, dokonce i to,“ řeknu trpělivě.

„A taky všechna zrcadla v koupelně?“

„Hlavně ta!“ Koupelna je to poslední místo, kde bych se na sebe chtěla dívat.

„Jak si přejete.“ Tón jejího hlasu už hraničí s drzostí.

Eileen přichází denně. Jejím hlavním úkolem je uklízení, ale její schopnost pečovat o domácnost není až tak úplně dokonalá. Zřejmě má dojem, že nevidím špínu.

Eileen má omezenou sbírku výrazů obličeje – radostný, všetečný, zaneprázdněný, nejistý a neutrální. Teď nasadila ten zaneprázdněný. Zmateně pobíhá kolem a vydává podivné zvuky, a přitom sundává postupně zrcadla ze zdí a odnáší je jedno po druhém do haly. Nechá za sebou otevřené dveře, protože má plné ruce, a tak jdu za ní a opatrně je zavřu. Jestli je v životě něco, co opravdu nesnáším, jsou to otevřené dveře.

Vejdu do většího ze dvou obývacích pokojů. Na tapetě nad krbem je teď nehezký tmavý obdélník. Musím tam dát něco jiného. Třeba pěkný olej se spoustou svěží zeleně, například reprodukci obrazu od Constabla. Ladila by s tmavě zelenými sametovými závěsy. Líbil by se mi uklidňující pastorální výjev s kopci a jezerem. A nejlepší by byl pruh krajiny bez lidí.

„No a je to, paní McCreedyová. Myslím, že jsou všechna.“

Jsem ráda, že Eileen nepoužívá mé křestní jméno. Většina mladých lidí dnes zapomíná na oslovení pane, paní a slečno, což je podle mého názoru smutný odraz stavu dnešní společnosti. Když pro mě Eileen začala pracovat, oslovovala jsem ji prvního půl roku paní Thompsonová. Přestala jsem s tím jen proto, že mě o to požádala. („Prosím, říkejte mi Eileen, paní McCreedyová. Udělá mi to velkou radost.“ – „Dobrá, a vy mi dál říkejte paní McCreedyová, Eileen,“ opáčila jsem. „Udělá mi to velkou radost.“)

Cítím se v domě mnohem lépe, když jsou pryč děsivé přízraky Veronicy McCreedyové posmívající se mi z každého kouta.

Eileen založí ruce v bok. „Takže teď je budu muset odnést všechna pryč. Poskládám je do zadního pokoje, ano? Je tam ještě trochu místa.“

Zadní pokoj je velmi tmavý a je v něm dost chladno. Nedá se využívat jako obytný prostor. Pavouci si myslí, že patří jim. Eileen, se svou velkou moudrostí, z něj udělala úložnu pro všechno, čeho se toužím zbavit. Je pevně přesvědčena, že věci se nemají vyhazovat, protože „co kdyby se někdy hodily“.

Vleče zrcadla přes kuchyň. Jak vychází ven a pak zase vchází dovnitř, překonám potřebu zavírat dveře, neboť vím, že bych jí tím zkomplikovala život. Utěšuji se představou, že všechny budou zase brzy zavřené.

Za pět minut je zpátky. „Doufám, že vám nebude vadit, když se na něco zeptám, paní McCreedyová. Ale tohle jsem musela odnést, aby se zrcadla vešla do místnosti. Víte, co to je? Co je uvnitř? Chcete to? Můžu říct Dougovi, až přijde, ať to vynese s odpadky.“

Ztěžka postaví na kuchyňský stůl starou dřevěnou skřínku a začne zápolit se zrezivělým zámkem.

Rozhodnu se ignorovat její otázky a místo toho se zeptám: „Kdo je Doug?“

„Vždyť víte. Doug. Můj manžel.“

Zapomněla jsem, že je vdaná. A toho nešťastníka mi nikdy nepředstavila.

„Takže, nebudu po něm požadovat, aby vynášel cokoli z mých osobních věcí, což platí i do hodně vzdálené budoucnosti,“ řeknu jí. „Prozatím to můžete nechat na stole.“

Přejede konečky prstů po víku skřínky a zanechá v prachu čerstvé stopy. Na její tváři se samovolně objeví výraz číslo dvě (všetečný). Spiklenecky se ke mně nakloní. Trochu couvnu, protože po žádné konspiraci netoužím.

„Zkusila jsem ten zámek, abych zjistila, jestli je uvnitř něco cenného,“ přizná se, „ale nejde to. Jestli ho chcete otevřít, musíte znát kód.“

„Toho jsem si moc dobře vědoma, Eileen.“

Zjevně si myslí, že stejně jako ona vůbec netuším, co je uvnitř.

Když si představím, že se Eileen dívá do bedýnky, naskočí mi husí kůže. Tu skřínku jsem zamkla právě proto, aby do ní nekoukali cizí lidé. Existuje jeden jediný člověk, jemuž dovolím vidět její obsah, a tím člověkem jsem já.

Nestydím se za to. Kdepak, ani v nejmenším… A rezolutně odmítám, aby mě k tomu kdokoli nutil. Ta skřínka obsahuje věci, na které se mi celá desetiletí dařilo nemyslet. Při pouhém pohledu na ni se mi začnou podlamovat kolena. Rychle se posadím. „Eileen, byla byste tak hodná a dala vařit vodu na čaj?“

Hodiny odbily sedm. Eileen odešla a já jsem v domě sama. Samota bývá pro lidi, jako jsem já, problém, ale musím říct, že mě osobně hluboce uspokojuje. Přiznávám, že občas potřebuji společnost druhých, ale vždycky mi nějakým způsobem jdou na nervy.

Teď právě sedím v křesle z doby královny Anny vedle krbu v „salonku“, svém druhém a mnohem útulnějším obývacím pokoji. Oheň není bohužel opravdový, z dřeva a uhlí, ale jen takový ten výmysl s falešnými plameny. V téhle věci jsem musela udělat kompromis, stejně jako u mnoha dalších v životě. Ale krb plní svou základní funkci a vydává teplo. Ayrshire bývá chladný, dokonce i v létě.

Zapnu televizi. Na obrazovce se objeví hubená dívka. Potřásá hlavou, mává rukama ve vzduchu a ječí cosi o tom, že je titan. Rychle začnu přepínat programy. Přecházím od jakéhosi kvízu ke kriminálnímu dramatu a pak k reklamě na jídlo pro kočky. Když se vrátím k původnímu kanálu, dívka pořád vřeští: „Já jsem titan.“ Někdo by jí měl říct, že není. Je jen hloupý, hlučný a rozmazlený spratek. Jaká úleva, když po chvíli zavře pusu.

Konečně nastal čas, kdy dávají Na Zemi záleží, jediný pořad z celého týdne, jenž stojí za sledování. Všude jinde jsou reklamy, sex, celebrity v kvízech, celebrity, které se snaží vařit, celebrity na opuštěném ostrově, celebrity v deštném pralese, celebrity dělající rozhovory s jinými celebritami a pak spousta rádoby umělců schopných udělat cokoli, jen aby se stali celebritami (a obdivuhodně skvěle se jim daří udělat ze sebe naprosté hlupáky).

Ale vzápětí se zděsím, protože zjistím, že současná série Na Zemi záleží zjevně skončila. Místo ní dávají pořad Ohrožení tučňáci. Pak mi náhle svitne špetka naděje, protože ho uvádí Robert Saddlebow. Ten muž představuje všechny důvody, proč je někoho možné nazývat skutečnou celebritou. Na rozdíl od mnoha ostatních opravdu něco dělá. Několik desetiletí cestoval po světě a snažil se zvýšit zájem o zachování pokladů této planety. Patří mezi pár lidí, které do značné míry obdivuji.

Dnes večer pozoruji Roberta Saddlebowa ze svého místa u krbu a vidím ho uprostřed bílé pustiny, zachumlaného do teplé bundy s kapucí na hlavě. Za ním se rýsuje skupina tmavých postav. Kamera se na ni zaměří a ukáže se, že je to velmi aktivní klan tučňáků. Někteří se k sobě choulí, jiní spí na břiše, další pochodují uvnitř skupiny a zabývají se svými věcmi.

Pan Saddlebow mi sděluje, že na světě žije osmnáct druhů tučňáků (nebo devatenáct, pokud považujete za samostatný druh tučňáka bělopásého) a mnohé z nich jsou ohroženy. Říká, že během natáčení získal vůči těmto ptákům velký respekt a obdiv. K celému rodu, ke každému druhu a k jednotlivému tučňákovi. Žijí v nejtvrdších podmínkách na celé planetě, a přesto přijímají každodenní výzvy s chutí a nadšením, jaké by zahanbilo většinu lidí. „Byla by to nesmírná tragédie, kdyby z naší planety zmizel některý z těchto druhů!“ prohlásí Robert Saddlebow a upřeně na mě hledí z obrazovky svýma jasně modrýma očima.

„To by byla vážně tragédie!“ opáčím. Jestli Robertu Saddlebowovi tolik záleží na tučňácích, pak mně také.

Potom řekne, že si každý týden vybere určitého tučňáka a ukáže nám vlastnosti a schopnosti, jež činí jeho druh jedinečným. Tento týden představí tučňáky císařské.

Sedím jako přikovaná. Tučňáci císařští ujdou každý rok kolem sedmdesáti mil napříč ledovou plání, aby našli místo, kde se mohou rozmnožovat. Je to vskutku pozoruhodný výkon, vezmete-li v úvahu, že chůze není zrovna jejich doménou. Chodí jako Eileen a nepříliš vznešeně se prostě sunou kupředu. Vypadají, jako by se ve své kůži necítili moc dobře. Nicméně jejich vytrvalost je inspirující.

Když pořad skončí, vstanu z křesla. Musím přiznat, že to pro mě není až tak obtížné jako pro většinu lidí, kteří dosáhli stejně vyzrálého věku. Dokonce bych řekla, že jsem dost čilá. Je mi jasné, že nemohu spoléhat pouze na tělo. V minulosti fungovalo jako dokonalý stroj, ale v současné době už není tak pružné a výkonné. Musím být připravena, že mě v budoucnosti může občas zradit. A přesto jde doposud všechno neobyčejně skvěle. Eileen, se svým obvyklým šarmem, říkává, že jsem „pevná jako staré boty“. Pokaždé, když to slyším, mám nesmírnou chuť opáčit: „A ty tě teď nakopnou, má drahá.“ Ale vždycky ji potlačím. Člověk se musí snažit nebýt hrubý.

Je čtvrt na devět. Vydám se do kuchyně, abych si připravila večerní šálek Darjeelingu a k němu karamelovou sušenku. Pak mi padne zrak na dřevěnou skřínku, která pořád leží zavřená na stole. Napadne mě, že pomocí kombinace čísel odemknu zámek a podívám se dovnitř. Je to svým způsobem nelogické a mírně sadistické. A tak se rozhodnu, že by to bylo příliš pošetilé. Jako v mýtu o Pandoře, protože bych vypustila ven tisíce démonů. Skřínka se musí vrátit zpátky k pavoukům a já do ní nesmím ani nahlédnout.

2. kapitola – Veronica

Ballahays

Život začal být obtížnější. Dnes ráno jsem se snažila stvořit na hlavě nějaký účes, ale v koupelně nebyla zrcadla. Spěchala jsem do ložnice, ale zjistila jsem, že i odtamtud zmizela. Stejně jako z haly a z obývacího pokoje.

Pustila jsem se do snídaně a nový stav věcí mě hodně rozladil.

V devět hodin vkráčí dovnitř Eileen.

„Dobré ráno, paní McCreedyová! Dneska je krásně, viďte!“ Neustále se snaží být radostně pozitivní.

„Co jste udělala se všemi mými zrcadly?“

Pomalu zamrká jako žába.

„Dala jsem je do zadního pokoje, jak jste mi řekla!“

„To je absurdní! Jak si bez zrcadla mohu upravit vlasy a nalíčit se?“ Eileen je vážně iracionální stvoření. „Byla byste tak hodná a vrátila je na místo, než se pustíte do dalších věcí?“

„Cože? Všechna?“

„Ano, všechna.“

Pomalu tiše zafuní. „Jak si přejete, paní McCreedyová.“

Musí plnit má přání. Neplatím ji jen tak za nic.

Příliš pozdě si vzpomenu, že ona dřevěná skřínka je pořád na kuchyňském stole a Eileen se o ni určitě bude zase zajímat.

„Ještě se vám ji nepodařilo otevřít, viďte?“ řekne, jakmile jí na ni padne zrak. Domnívá se, že příčinou je spíš neschopnost než rozhodnutí. „Mohla bych přivést Douga, aby zámek upiloval, jestli si nepamatujete kód.“

„Já si kód pamatuji, Eileen. Mám dokonalou paměť. Můžu odříkat spousty pasáží z Hamleta, které jsem se naučila ve škole.“ Eileen bleskově obrátí oči v sloup. Myslí, že jsem si toho nevšimla, ale mýlí se. „A nechci, aby se nějaký váš Doug vrtal v mé skřínce,“ pokračuji. „Budu vám vděčna, když bez dalších řečí přinesete ta zrcadla.“

„Samozřejmě, paní McCreedyová. Jak si přejete.“

Dívám se, jak vleče zrcadla ze zadního pokoje, věší je tam, kde byla, a cosi si pro sebe brblá.

Jakmile jsou zrcadla na svých místech, začnu řešit problém s vlasy. Už jich není tolik jako dřív a jsou překvapivě bílé, ale potřebuji je mít upravené. A přesto mě netěší dívat se na sebe. Ve srovnání s minulostí to není příjemný pohled. Před lety tomu bylo úplně jinak. Lidé říkali, že jsem „opravdová kráska“, „kočka“ nebo „pěkná kost“. Když teď češu prořídlé vlasy, uvědomuji si, že po mé kráse nezbylo ani stopy. Kůže je povadlá a suchá jako papír. Tvář je popsaná vráskami. Víčka ochablá. Lícní kosti, které bývaly tak úžasné, trčí ven v podivném úhlu. Už bych si na ty nehezké vady na kráse mohla po tolika letech zvyknout, ale pořád mi vadí, když se na sebe dívám.

Pokusím se to vylepšit pomocí rtěnky, pudru a líčidla. Nicméně na daném faktu se nic nemění. Nemám ráda zrcadla.

Vítr mi proniká až do morku kostí. Je to ten vlhký divoký vítr, jenž vane pouze ve Skotsku. Přitáhnu si kabát ještě o něco víc k tělu a vydám se po pobřežní cestě směrem na sever. Vždy jsem věřila v účinnost každodenní procházky a nevlídné počasí mi v ní nemůže zabránit. Nalevo vytváří zčeřené moře na hladině podivné šedavé vzorce a vyhazuje do vzduchu divokou bílou pěnu.

Kráčím po nerovné trávě a písku a opírám se o hůl. Přes rameno mi visí růžová kabelka lemovaná zlatými pásky a únavně mě bouchá do stehna. Mohla jsem ji nechat viset na háčku v hale, ale člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat kapesník nebo prášek proti bolesti. Mám s sebou i kleště na odpadky a malý pytel. Sbírání odpadků patří mezi mé celoživotní návyky, protože mi to kdysi řekl můj drahý otec. Je to nejen vzpomínka na něj, ale i symbolické gesto vůči chaosu způsobovanému lidskou rasou. Bezohledné lidstvo už znečišťuje i hrbolaté cestičky na pobřeží Ayrshiru.

Není snadné držet hůl, kleště, pytel a kabelku, navíc v takovém větru. Mé kosti si začínají stěžovat na přílišnou zátěž. Naleznu způsob, jak mohu přenášet váhu tak, aby mě poryvy větru spíš podporovaly, než aby se mnou bojovaly.

Rackové křičí a prolétávají skrze mraky. Na okamžik se zastavím a kochám se krásou divoké mořské scenérie. Uchvacují mě hlavně skály, vlny a pustina. Náhle si všimnu, že na hladině se pohupuje cosi šarlatově červeného. Je to sáček od brambůrků, nebo obal od sušenky? Mé mladé já by seběhlo na pláž, brodilo se vodou a vyndalo to, ale teď bohužel něco takového už nezvládnu. Do obličeje mi padá vodní tříšť a stéká dolů jako slzy.

Lidé, kteří znečišťují krajinu odpadky, by se měli střílet.

Jdu proti větru a razím si cestu domů. Když dojdu k hlavnímu vchodu, mám mírné zpoždění.

Ballahays se pyšní širokou příjezdovou cestou a je obklopený třemi akry plodné půdy. Většina zahrady je obehnána zdí, což je jeden z důvodů, proč mám to místo tak ráda. Uvnitř zdí stojí cedry a jsou tam skalky, fontána, různé sochy a čtyři dlouhé záhony s bylinkami. Pečuje o ně pan Perkins, můj zahradník.

Když se blížím k domu, zadívám se na dům. Ballahays je postavený z cihel a kamene, v pozdně jakubovském stylu, a je porostlý břečťanem. Je pravda, že s dvanácti pokoji a několika vrzajícími dubovými schodišti pro mě není zrovna ideálním domovem. Snažit se uspokojit jeho potřeby je velmi náročný úkol. Trpí drolící se omítkou a silným průvanem a na půdě bydlí myši. Koupila jsem ho zpátky v roce 1956, jen proto, že jsem mohla. Mám ráda soukromí a krásný výhled, a tak mi nevadilo se přestěhovat.

Na terase odložím kleště na odpadky a pytel, vejdu dovnitř a pověsím kabát na věšák.

Jakmile vstoupím do kuchyně, padne můj zrak na skřínku. Zase ta zatracená skřínka. Téměř jsem na ni zapomněla. Usednu ke stolu. Zadívám se na skřínku a mám pocit, jako by na mě také hleděla. Její přítomnost proniká celou místností. Je vyzývavá, posměšná a vybízí mě, ať ji otevřu.

Nikdo nemůže tvrdit, že Veronica McCreedyová je typ člověka, který odmítá přijmout výzvu.

Přinutím se k tomu. Postupně řadím čísla tak, jak jdou za sebou. Určitě vás zaujme, jak dobře si je pamatuji. Jedna devět čtyři dva. 1942. To datum je i po tak dlouhé době vryto do mé paměti. Zámek je zatuhlý, ale není divu. Je to už sedmdesát let.

První, co spatřím, je medailonek. Malý, oválný, lemovaný stylizovanými úponky rostlin a do zčernalého stříbra uprostřed je vyryto písmeno V. Řetízek je krásně tenký. Přejedu po něm prsty. Pak ho bez rozmýšlení popadnu a medailonek otevřu. Stáhne se mi hrdlo a zalapám po dechu. Jsou tam všechny čtyři, což jsem ostatně věděla. Jsou drobné, protože jinak by se do medailonku nevešly. Vypadají znaveně a nesmírně křehce.

Nebudu plakat. Ani náhodou. Veronica McCreedyová nepláče.

Hledím na ně. Pramínky vlasů ze čtyř hlav. Dva jsou propletené. Tmavohnědý a kaštanově hnědý. Pak je tam lesklý černý pramínek vlasů, který mé bývalé já tak často vyndávalo a líbalo. Hned vedle něj je malinkatý pramínek, tak jemný a světlý, že je téměř průhledný. Nedokážu se ho dotknout. Rychle zacvaknu medailonek. Zavřu oči, snažím se zklidnit a zhluboka dýchám. Počítám do deseti. Potom se donutím znovu otevřít oči. Opatrně položím medailonek zpátky do rohu skřínky.

Uvnitř jsou i dva deníky v černé kůži. Zvednu je. Znám je hodně důvěrně. Dokonce i vůni vyčichlé staré kůže mísící se s nádechem konvalinkového parfému, který jsem tehdy používala.

Když už jsem začala, nemůžu přestat. Otevřu první deník. Každá stránka je plná okrouhlých písmen napsaných modrým inkoustem. Přivřu oči a snažím se přečíst pár řádků bez brýlí. Smutně se usměju. V mládí jsem moc nezvládala pravopis, ale psala jsem podstatně čitelněji než teď. Pak deník zavřu.

Musím ho číst a udělám to, ale pokud mě má minulost pohltit, potřebuji se na to připravit.

Uvařím si konvici plnou Earl Greye a položím na talíř několik tenkých zázvorových sušenek. Vybrala jsem si wedgewoodský porcelán zdobený vzorem s růžovými ibišky. Dám ho na tác a odnesu do salonu. Usadím se do křesla vedle arkýřového okna. Sním dvě sušenky, vypiju šálek čaje, naliju si další a poté vezmu do rukou první deník. Držím ho pět minut, než ho otevřu. Pak si nasadím brýle na čtení.

Je tam, jako když otevřete okno a dovnitř začne proudit světlo a svěží letní vzduch. Mé mládí. Je zase přede mnou, něžné a temperamentní. Přestože vím, že mě to zase zničí, nemůžu si pomoct a musím číst dál a dál.

3. kapitola – Veronica

Ballahays

Kdybych byla mladší, rozběhla bych se. Utíkala bych a ječela a křičela a rozbíjela věci. Teď už to nedělám a ani to nemůžu dělat. Usrkávám čaj a rozjímám.

Četla jsem skoro celou noc a jsem v šoku. Mnoho hodin jsem posilovala svůj vlastní hlas z doby, kdy mi bylo patnáct let, a teď se cítím, jako by do mě vstoupila část mého divočejšího a mnohem zranitelnějšího já. Je to podivný a nepříjemný pocit, jako by mi pod kůži pronikal skalpel. Tolik let jsem se bránila přístupu k těmto vzpomínkám. A teď, jako by chtěly dohnat ztracený čas, zbouraly brány mé psychické pevnosti a nechtějí mě nechat na pokoji.

S pocitem zmatení se mi vplížila do hlavy i drobná otázka. Přemýšlím o ní během snídaně. Hloubám nad ní, když přijde Eileen. Zůstává se mnou během dopolední procházky i ve chvílích, kdy se snažím číst román od Emily Brontëové, a když si dávám ke svačině lososa v listovém těstě a během krátkého spánku po obědě, i když luštím křížovku v Telegraphu, a když stříhám růže do vázy stojící na stole v jídelně. Když si pak piluji nehty, začíná mi docházet, že nebudu mít klid, dokud si na onu otázku neodpovím.

Vrátím se do ložnice. Uložila jsem deníky zpátky do skřínky a zamkla ji. Ale vyndala jsem medailonek. Teď je pod mým polštářem.

Vytáhnu ho, vezmu do rukou a znovu přejíždím prsty po řetízku. Tentokrát ho neotevřu, ale mé myšlenky se upínají k nejtenčímu světlému pramínku vlasů. S velkým úsilím se mi daří nedat volný průchod emocím. Přinutím mozek, aby začal fungovat.

Hodiny dnes tikají obzvlášť hlasitě. Nemám hodiny ráda, nicméně stejně jako politici a paracetamol se staly nepostradatelnou součástí tohoto světa. Vyndám naslouchátka. Tikání ustane. Konečně slyším jen své myšlenky.

Když Eileen dokončí domácí práce, jsem rozhodnuta.

Sejdu dolů do kuchyně, vyberu několik kousků ze své nejlepší porcelánové soupravy a uvařím si dobrý silný anglický čaj. Trvám na tom, že si čaj vždy připravuji sama. Nikdo to neumí tak skvěle jako já.

„Posaďte se na chvíli, Eileen. Chtěla bych vás požádat, abyste pro mě něco udělala.“

Dřepne si na židli a cosi mumlá.

„Byla bych ráda, kdybyste mluvila nahlas, Eileen.“

„Kam jste dala naslouchátka, paní McCreedyová?“ odsekne, zběsile zamává rukama a ukáže si na uši.

„Myslím, že jsou v ložnici. Byla byste tak hodná a…“

„Samozřejmě.“

Vstane a vyrazí k místnosti.

„Dveře, Eileen!“

„Ale já budu zpátky za… No, to je jedno,“ vykřikne a zabouchne za sebou dveře. Za okamžik se vrátí s mými naslouchátky v ruce a tentokrát za sebou zavře dveře.

Strčím si naslouchátka do uší a potom naliju dva šálky čaje.

Eileen se posadí a hlasitě usrkne. Já tiše popíjím a rovnám si myšlenky. Mé rozhodnutí hluboce ovlivní i ty nejmenší zbytky budoucnosti, jež je ještě přede mnou.

Nemyslím si, že jsem pověrčivý člověk. Když někde stojí žebřík, pokaždé pod ním projdu, a nijak mě nezajímají černé kočky, ať už mi zkříží cestu, nebo ne. Ale nikdy v životě jsem nesepsala poslední vůli. Vždy jsem si říkala, že by z toho byly jen problémy. A přesto si uvědomuji, že jestli neučiním žádné opatření, dostane můj majetek vláda nebo některý stejně nežádoucí beneficient. Za pár let mi bude devadesát, a tak si myslím, že je načase začít se tou záležitostí hlouběji zabývat. Je docela možné, že smrt se přede mnou bude rýsovat ještě patnáct let. Třeba dostanu od královny pohlednici s gratulací ke stým narozeninám. Nebo spíš ne.

Pokud je mi známo, nemám na tomto světě ani jediného živého pokrevního příbuzného. Nicméně jsem procházela minulost a zaujalo mě, že díky jistým okolnostem si nemohu být v této věci až tak úplně jista. Koneckonců stvořit novou lidskou bytost není až tak obtížné.

Ne každé narození se oslavuje a určitě jsou tisíce otců, kteří ani netuší, že jsou otci. Když teď ona drobná, ale nepopiratelná pochybnost procitla, nemohu se od ní odpoutat. Jsem rozhodnuta najít odpověď. A musím za ní jít bez dalších okolků.

Eileen sedí kousek ode mě a v rukou drží šálek. Na tváři má svůj neutrální výraz. Všimnu si, že její vlasy jsou bujnější a kudrnatější než jindy. Byla bych ráda, kdyby s nimi něco udělala.

„Eileen, chci vás požádat o laskavost. Mohla byste použít tu věc zvanou internet a najít důvěryhodnou agenturu?“

„Samozřejmě, paní McCreedyová, pokud si to přejete. Jaký typ agentury máte na mysli?“ Drze se ušklíbne do čaje. „Seznamku?“

Nemám náladu přistoupit na její hloupou hru. „Nebuďte směšná! Ne, potřebuji agenturu, která dokáže najít dokumentaci týkající se dlouho neviděných příbuzných.“

Ruce jí vzlétnou k napudrované bílé tváři, vytřeští oči a úšklebek vystřídá zvědavost. „Ach, paní McCreedyová! Vy si myslíte, že byste mohla mít někde nějakou rodinu?“

Hladově čeká na další informace. Nemám v úmyslu říct jí cokoli dalšího. V mém věku bych měla být schopna udělat přesně to, co chci, a nehlásat to světu.

„Takže vy chcete, abych vygooglila agentury. Takové, které dávají dohromady rodiny, chápu to správně?“ zeptá se.

„Ano, něco takového. Udělejte gůgly důdly nebo prostě něco, co zvládnete. Měla by to být velmi diskrétní agentura,“ upozorním ji, „s dobrou reputací a se souhrnem výsledků. Tohle mějte na paměti, prosím.“

„Samozřejmě, paní McCreedyová. Jak vzrušující!“ prohlásí.

„No, vzrušující, nebo nevzrušující, prostě bych tuhle věc moc ráda prozkoumala. Takže vám budu nesmírně vděčna, když mi seženete adresu a telefonní číslo, co nejdřív se vám to bude hodit.“

„To není problém, paní McCreedyová. Budu po tom pátrat dnes večer, hned jak přijdu domů. Určitě nějakou vhodnou najdu. A zítra vám přinesu kontakt.“

„Výborně. Děkuji, Eileen.“

Otočím vypínačem. Okamžitě vzplanou falešné plameny a vydávají oranžovou záři. Potom zapnu televizi, abych se podívala na svůj oblíbený pořad Na Zemi záleží, a vzápětí zjistím, že místo něj dávají dokument o tučňácích. Když o tom tak přemýšlím, uvědomím si, že něco podobného jsem nedávno viděla. Bude to vítaná změna, jež mě odvede pryč od ničivých myšlenek, které mi celý den dělaly společnost.

Tento týden se díváme na tučňáky královské. Přiznám se, že mě ti nesmírně odvážní, a přitom značně nemotorní tvorové okouzlili. Když se kamera zaměří na jednoho, který upustí vejce, jež se kutálí dolů do nepřístupné strouhy, pozoruji ho, jak je ten chudák nešťastný a zoufale zvedne zobák k nebi. Je to opravdu dojemné.

Robert Saddlebow zaníceně líčí, jak se během posledních let výrazně zmenšila populace tučňáků. Zjevně za to můžou různé faktory týkající se životního prostředí, ale je třeba provádět další výzkumy.

Nechce se mi ani pomyslet na to, že by tihle vznešení a zajímaví ptáci mohli vymizet z této planety.

Znovu slyším slova svého otce, která mi říkal, když jsem mu jako malá sedávala na kolenou, a pak později při mnoha příležitostech, když jsem byla dospělá. Téměř jasně slyším jeho vážný příjemný hlas. „Na tomhle světě žijí tři typy lidí, Very.“ (Říkal mi Very.) „Ti, kteří tomuto světu škodí, ti, kteří se o něj nezajímají, a pak ti, kteří se ho snaží zlepšit. Snaž se být mezi těmi, kteří chtějí, aby byl lepší.“ V životě jsem potkala pár lidí, kteří patří do třetí kategorie. Já sama jsem pro zlepšení světa moc neudělala. Rozhodla jsem se interpretovat ony tři kategorie jako lidé, kteří pohazují v přírodě odpadky, lidé, kteří se o odpadky nezajímají, a lidé, kteří sbírají odpadky po druhých.

Uklidňuji své svědomí pomocí kleští a pytlů na odpadky. Kromě toho mě nenapadá nic, co by mě opravňovalo tvrdit, že můj život je něčím užitečný.

Můj nápad už zakořenil. Je možné, že moje smrt bude alespoň někomu k něčemu. Dokud nebudu mít jistotu, že je to jinak, musím vycházet z předpokladu, že nemám vůbec žádné pokrevní vztahy. Bylo by příjemné, kdybych mohla této planetě přispět třeba jen drobností. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc mě ta představa přitahuje.

Mezitím provedu večerní očistu, jež téměř hraničí s posedlostí. Už se nemohu dočkat chvíle, kdy budu mít po ruce pero a papír. Popadnu nejbližší věc, s níž se dá psát, což je, vzhledem k tomu, že jsem v koupelně, tužka na obočí. (Ano, i když jsem v pokročilém věku, neodpírám si špetku marnivosti. Mé přirozené obočí se scvrklo na patetické šedé proužky, a tak se ho skoro každé ráno snažím trochu vylepšit.) Pomocí tužky na obočí napíšu do pravého spodního rohu zrcadla slovo TUČŇÁCI.

Moje paměť je pořád skvělá – často odříkávám pasáže z Hamleta, abych se o tom ujistila – ale pokud chci uchovat něco v jejím popředí, neškodí mít napsanou připomínku na místě, kde ji uvidím.

Terry – blog o tučňácích

3. října 2021

Mám vám říct něco hezkého o tučňácích kroužkových? Mají dost romantický zvyk. Sameček přinese své slečně dárek, pečlivě vybraný kamínek. Jak by mohla odolat? Ale nedá jí jenom dárek, zároveň se pořádně předvádí. Zakloní hlavu, nadme hruď a vydává hlasité ječivé zvuky, což je samozřejmě nesmírně svůdné, tedy pokud jste samička tučňáka.

Navíc než se samička vrátí od moře, vybuduje jí sameček krásné nové hnízdo. Kamínek ve skutečnosti symbolizuje víc než jen oddanost a lásku. Kamínky mají v takovém období obrovskou hodnotu, protože jsou hlavním materiálem při stavění hnízda. A tučňáci nemají s kradením žádné problémy. Viděli jsme pár komických případů, kdy jeden tučňák kradl kamínky z hnízda druhého tučňáka pokaždé, když se k němu otočil zády.

Mnohé páry, které se daly vloni dohromady, jsou spolu šťastné. Tučňáci kroužkoví jsou celkově věrná stvoření. Jen občas vyvstane problém.

Například je tu jeden tučňák, který nás moc zajímá. Tučňáci kroužkoví vypadají hodně podobně, ale díky fotografii určitě pochopíte, jak je možné, že právě tohohle poznáme, dokonce i z dálky. Nemá bílý hrudník a břicho, ale je téměř celý úplně černý, jenom pod bradou mu svítí pár světlejších pírek. Jeho družka, která je normálně černobílá, s ním strávila čtyři sezony. Ale kam se poděla? Že by nezvládla krutou antarktickou zimu? Nebo ji sežral tuleň leopardí? Nebo jde o neobvyklý případ tulení nevěry? To se nikdy nedozvíme. Sooty (říkám mu Sooty) sedí na svém hnízdě a vypadá velmi osaměle.

4. kapitola – Patrick

V jeho bytě v Boltonu

květen 2012

Pořád dokola. V hlavě mi neustále hrajou snad všechny písničky o osamělosti, které jsem kdy slyšel. Dohánějí mě k šílenství.

Jsou to už dva týdny. Dva zatracené týdny, kdy mám sevřený žaludek a třeští mi hlava, a ona se neobtěžuje ozvat. Sakra, po čtyřech společných letech by mi to mohla aspoň trochu vysvětlit. Ale kdepak, Lynette ne. Sbalila si všechny věci a prostě jen tak vypadla z mého života. Pokud vím, nic zlého jsem jí neprovedl, určitě ne v poslední době. Nic z toho, co ji běžně vytáčí. Zapomněl jsem vynášet tříděný odpad? Ne. Nechal jsem na posteli posmrkaný kapesník? Ne. Vylízal jsem talíř po večeři? Ne. Vždyť jsme se ani nepohádali. Každopádně ne ten den.

Vůbec jsem nechápal, co na mě hraje, o co jí jde. Až když mi Gav řekl, že je zahlédl, jak se drží za ruce. Tehdy se pravda naprosto jasně odhalila, jako když dostanete ránu do obličeje. Trochu jsem pátral, vyptával se v prodejně jízdních kol, v hospodě a na dalších místech, kde se nejvíc šíří boltonské drby. Zjistil jsem, že ten chlap, kvůli kterému mě opustila, pracuje na stavbě. Zjevně samé svaly. Často se prý příšerně rozčiluje, že nám Poláci a Pákistánci kradou práci.

Lynette, Lynette, Lynette! Zabodla jsi mi ostrou jehlu do srdce. Proč chceš být zrovna ty s tím rasistickým zedníkem? Ty, s magisterským titulem z antropologie a značkovými džínami a účesem jako Kleopatra. Ty, se svou pracovní etikou a pozitivní etikou a všeho se týkající etikou. Otočila jsi náš morální kompas vzhůru nohama. Vyměnila jsi obří police plné knih za obří bicepsy. Ze všech lidí právě ty!

Kam jsem se to dostal? Jasně, sem. Selhal jsem. Udělala jsi ze mě šaška konzumujícího zdravou stravu, Lynette, a přinutila jsi mě vařit ty ovocný a zeleninový a super výživný jídla. No, nejspíš už na mě úplně kašleš, ale kdyby tě to náhodou zajímalo, teď se cpu dorty, brambůrky a piju pivo. Na mých bicepsech, a musím přiznat, že jsem na ně býval docela hrdý, se začíná vytvářet hezká vrstva tuku. Stejně jako na břiše. Každý den víc a víc. Brzo se z toho štíhlého divokého sexuálního stroje stane chodící kostka želé. Díky za všechno, Lynette. To se ti povedlo.

Tři týdny. Kdy se vlastně všechno zvrtlo? Můžu za to já? Asi jo. Vím, že Lynette se nelíbilo, že jsem se ujal vaření. Nevadilo jí, když na ni po návratu z práce čekala skvělá večeře, ale zároveň považovala kuchyň za své království. To ona koupila kávovar a pánev na smažení a odšťavovač. To ona volala majitele bytu pokaždé, když myčka nádobí odmítla fungovat. Když o tom tak přemýšlím, potřebovala mít nad vším kontrolu. Nebo byla všechno moje vina?

Jasně že jsme se občas pohádali. Ale myslel jsem, že to nevadí. Pořád jsem přesvědčený, že je to dívka pro mě. Pořád mě ohromně přitahuje. Pořád s ní chci být.

Asi ji nedokážu vyhnat z palice. Je živoucí přízrak strašící v tomhle bytě. V jednu chvíli sedí s hlavou skloněnou nad románem Margaret Atwoodové a vlasy jí padají na stránky. Za minutu se schodištěm rozléhá její smích. A vzápětí vrávorá na vysokých podpatcích před akváriem a sype krmení našemu jedinému domácímu mazlíčkovi, zlaté rybce zvané Horácius, kterou si taky odnesla. Udělala ze mě totálního magora. Nemůžu se z toho vyhrabat. Ale nevzal bych ji zpátky. Ani kdyby mě prosila. Ani kdyby ze sebe strhla šaty a pomazala se taramasalatou.

V pondělí jsem přišel do práce skoro o půl hodiny později. Připloužil jsem se s pytli pod očima, špínou za nehty a páchnoucí kocovinou.

„Není to lepší, co?“ řekl Gav. To je prostě Gav. Ani jediná výčitka, přestože prodejna jízdních kol patří jemu. Vydupal ji ze země a stará se o ni jako… no, určitě líp než o svou manželku a děti. A málokdy si může dovolit zaplatit mi za ten jeden den v týdnu, kdy pro něj pracuju, a jestli zkrachuje, bude to moje vina, protože jsem děsný lajdák.

„Promiň, kámo,“ zamumlal jsem.

„Trpím, když tě vidím v tomhle stavu, Patricku,“ řekl a položil mi ruku na rameno.

„Jsou na ráno nějaké opravy?“

„Jo, vzadu jich na tebe pár čeká.“

Vyplížil jsem se na dvůr a byl jsem rád, že se můžu chvíli zabývat olejem a pneumatikami a trubkami.

A nakonec jsem strávil dopoledne hloubáním o tom, jestli Lynette nutí toho zedníka dělat stejné věci, které jsem musel dělat já, a jestli je v tom lepší, než jsem byl já. Připadá mu to zábavné, nebo ponižující? Pohazuje Lynette pořád svými svůdnými kleopatrovskými vlasy a je pořád její smích tak pronikavě sexy?

Začaly se mi třást ruce, bezva. Nedokázal jsem nasadit řetěz, neustále se smekal a klouzal. Sakra, potřebuju si dát trávu…

Tráva… Jakmile ta myšlenka připlula, začala být neodbytná. Dal bych cokoli, fakt cokoli, za jointa. Své zásoby jsem spotřeboval před pár lety a teď už se v těch kruzích nepohybuju. Ale myslím, že Judith…

Čtyři týdny. Majitel bytu mě samozřejmě vyrazil. Prostě jsem mu nemohl platit nájem. Jak bych to zvládal? Nijak, bez Lynettina tučného platu od Benningfield Solicitors Ltd. Myslel jsem, že skončím na ulici, ale asi jsem měl štěstí. Jeden kámoš jednoho kámoše Gava mi přenechal garsonku. Gav kvůli mně podnikl pátrání. On už to tak prostě má. Je věřící, ale jinak v pohodě. Jeho laskavost je upřímná. Nevnucuje svou víru ostatním lidem. Kdyby to dělal, vypadl bych z prodejny tak rychle, že byste nestačili říct „klipsny na kolo“.

Můj nový domov je v druhém patře a jde se k němu po špinavých schodech. Pár, který bydlí pode mnou, na sebe celý den křičí, ale jinak fajn. Je tam pohovka a televize. Šel jsem s úrovní bydlení hodně dolů, ale nájem je pětina toho, co jsme platili předtím.

Pořád buším hlavou do zdi a svírá se mi žaludek. Zřejmě je to tím nezdravým neřádem, kterému říkáme láska. Nejspíš jsem Lynette miloval víc, než jsem myslel.

Sakra, jak já nesnáším zedníky.

V úterý jsem se sešel s Judith (bejvalkou, která se mnou dál mluví). Zpočátku nebyla ochotná rozloučit se ani s jedinou rostlinkou, ale spojení pochybného šarmu a svazek bankovek učinily své. Ve vlasech měla nový modrý pramen a vypadala celkem dobře, i když je dost vychrtlá a umaštěná. Dali jsme si cigáro s hašišem a trochu hranolků a mě napadlo, že bychom se spolu mohli vyspat, jako za starých časů, ale kdepak. Řekla, že se jí do toho nechce. Stejně je teď víc na holky.

A tak jsem přišel domů s trochou sušené trávy a s dvěma květináči hezkých rostlinek, které si budu sám pěstovat, protože si nemůžu dovolit pořád si je kupovat. Moje děťátka. Pojmenoval jsem je Hulík a Hulák (asi mi ta zlatá rybka chybí víc, než jsem ochotný přiznat). Přitáhl jsem stůl k okennímu parapetu a postavil je na něj, aby chytaly ranní sluneční světlo. Na okraj stolu jsem provizorně připevnil lampu, která svítí hodně jasně. Má sice velkou spotřebu, ale jinak to prostě nešlo. Zanedlouho jsem zvládl pár sušených paliček. Naprosté blaho. Víte, jak to chodí. Stres se prostě rozplynul. Ale nejsem hrdý na to, že jsem se zase vydal touhle cestou. A budu se muset trochu omezovat, dokud rostliny trochu nevyrostou.

Pořád jsem troska. Můj byt je na nic, můj život je na nic, všechno, co dělám, je na nic. V pondělí jsem se Gava zeptal, proč mi nedal padáka.

„To netuším, kámo,“ odpověděl.

„Můžeš mi říct, ať se sbalím a vypadnu,“ řekl jsem. „Nebudu ti to mít za zlé.“

„No, udělal bych to… ale ty víš o kolech všechno, co se o nich dá vědět, a umíš opravit, co nikdo jiný opravit neumí… když ti dám dva spínací špendlíky, baterii a mrkev, sestrojíš z toho něco, jako je ten zatracený Hadron Collider. Navíc jsi čestný, tvrdě makáš a – aspoň poslední dobou – jsi naprosto spolehlivý.“

„Ale nejde mi to se zákazníky,“ opáčil jsem.

Už nejsem tak výřečný jako dřív. Znáte ty běžné řeči: Dobrý dne, madam, máte krásné kolo! V čempak je problém? Jistě, za chvíli to bude opravené. Samozřejmě vám můžu ukázat, jak máte napumpovat pneumatiku. Ne, nemějte strach. Nepraskne. Najednou mi to prostě nejde.

Středa. Den nicnedělání. Kolem okraje záclon se vine úzký proužek slunečního světla. Napadne mě, že si udělám ranní procházku a trochu se porozhlédnu po okolí, než se usadím a budu se až do večera dívat na televizi.

Zamířím dolů po schodech do společné chodby. Na poličce, kam chlápek z bytu v přízemí hází veškerou poštu, leží dopis. Sevře se mi žaludek, když spatřím na obálce své jméno. Dopis je určitě od Lynette, protože já nikdy nedostávám dopisy.

E-maily ano, dopisy ne. Ale jakmile se zklidním a pořádně se podívám, je mi jasné, že není od ní. Má úhledný rukopis jako učitelka a písmena jsou vzpřímená, jako by si tím potřebovala něco dokazovat. Tahle písmena jsou nakloněná. Je to ozdobný rukopis. Napsáno inkoustovým perem, ne kuličkovým. Velmi tenké čáry. Trochu pečlivé, ale zároveň naškrábané, jako od kočičích drápků. Poštovní známka je… No, to nevím. Vypadá tak nějak skotsky. Dopis byl poslaný na mou starou adresu, ale zřejmě ho předali majiteli bytu. Žasnu, že si dal tu práci a přinesl ho.

Roztrhnu obálku. Na dopisním papíru je jen pár odstavců napsaných stejným starodávným rukopisem.

Drahý Patricku,

doufám, že se máte dobře. Píšu Vám novinku, jež Vás nejspíš překvapí, stejně jako překvapila mě. Po bedlivém pátrání jedné úctyhodné agentury jsem se dozvěděla důležitou informaci týkající se mého syna, který se mnou nežil. Samozřejmě jsem si pečlivě ověřila její pravdivost, a zdá se, že je potvrzena z více stran, například rodným listem, při sčítání lidu a dalšími právními dokumenty.

Můj syn byl jako malý dán k adopci. Bohužel už nežije, ale aniž bych to věděla, a zjevně v pokročilém věku, byl s jednou ženou a měl s ní dítě. To dítě jste, podle spolehlivých informací, Vy. Přestože jsme se nikdy nesetkali, vypadá to, že máme velmi těsné pokrevní pouto. Jsem Vaše babička.

Je vám určitě jasné, že už nejsem v rozpuku mládí, nicméně bych se s Vámi velmi ráda seznámila. Jsem v dobré kondici a nečiní mi problém cestovat tam, kde žijete, pokud Vám to nebude vadit.

Těším se na brzkou odpověď.

Se srdečnými pozdravy

Veronica McCreedyová

5. kapitola – Patrick

Bolton

červen 2012

Co s tím mám k čertu dělat? Nová babička? Přesně to jsem teď potřeboval. Tohle zrovna není na mém seznamu snů, které se mají splnit. Hlavně když vím, že je matkou mého otce, a já ani náhodou nehodlám předstírat, že patřil mezi mé oblíbence. Určitě ne po tom, jak se zachoval k mojí matce.

Vyjdu nahoru po schodech, zmuchlám dopis a hodím ho směrem k odpadkovému koši. Mine ho a spadne na zem k hromadě špinavého prádla. Není tu pračka. Budu se někdy muset uvést do provozu a najít v okolí prádelnu.

Nahrál jsem si pár dílů pořadu Top Gear, a tak se na ně podívám a potom si dám jednu či dvě epizody Chcete být milionářem? Mám rád oddechovky. Nemá smysl civět na filmy o smrti a depresi a vraždách. Pro život není přínosem, když jen sedíte a cpete si do hlavy tyhle těžké věci, že ne?

Dnes je třetí den, kdy se mi celkem daří nemyslet na Lynette, takže všechno je zjevně na dobré cestě. Vstanu, protáhnu se a jdu k oknu. Vidím z něj hlavně zdi a okapy. A taky jeden strom, ale těžko poznat, o co jde, protože vypadá hodně zoufale. Nad střechami visí zamračené nebe. Ráno se na chvíli objevilo slunce, ale teď už zjevně zase stávkuje.

Hulíkovi a Hulákovi se daří dobře. Mají pár malých výhonků, které přímo vybízejí, abych je uštípl a usušil a vykouřil. Je to krásné. Rostliny se na mě svůdně usmívají.

„Ne, nechte toho. Ještě ne,“ řeknu jim. Přejdu místnost a zvednu ze země zmačkaný dopis. Pomalu ho narovnám a znovu si ho přečtu.

Ta žena je šílená. V kterém století si myslí, že žije? Samozřejmě jsem si pečlivě ověřila její pravdivost… už nejsem v rozpuku mládí. Utahuje si ze mě? Je možné, že by opravdu byla moje babička? Zjevně to důkladně prozkoumala.

Nikdy jsem se nepokusil najít svého otce. Nestojí mi za tu námahu. Vůbec si na něj nepamatuju, ale vím, že já a matka jsme pro něj byli vzduch. Chudák máma. Ta noční můra… Pořád mě ničí a stahuje ke dnu.

Stojím jako socha a zírám na dopis od Veronicy McCreedyové. Jo rodina, prý je to úžasné, viďte? Ale složité. Už teď mám v hlavě dost velký zmatek. A v sedmadvaceti najednou dostanu neuvěřitelně formální a zjevně trochu pomatenou babičku. Že by mi to bylo k něčemu dobré? Asi ne.

Nicméně jsem zvědavý kluk. A určitě víte, jak je to se zvědavostí. Je jako červ, který vás postupně užírá. Kousek po kousku, až nedokážete odolávat a musíte se vzdát.

Co horšího se může stát?

Veronicu McCreedyovou nenapadlo poslat mi e-mailovou adresu nebo telefon, takže pokud mám odpovědět, musím použít pomalé služby pošty. Nemám dopisní papír, ale někde tu je poznámkový blok. Jo, skrývá se v hromadě knih a časopisů, pod šroubovákem. Zastrčím šroubovák do kapsy, popadnu propisku a napíšu vzkaz. Stručný, ale k věci:

OK. Kdy se chcete sejít? Příští týden mám volný. Kdykoli, kromě pondělí.

Nahoru připíšu svou novou adresu a telefonní číslo. Jestli jí to ještě myslí, všimne si toho. Jestli ne, tak je to fuk.

Vím, že není slušné odepisovat tak úsečně, ale ta ženská je mi fakt úplně volná. Bylo by bezva, kdyby mě kontaktovala trochu dřív, když mi bylo kolem šesti let a zoufale jsem potřeboval dospělého člověka, který by se o mě staral. Třeba by to mnoha lidem ušetřilo spoustu nepříjemností.

Půjdu ven, hodím odpověď do schránky a pak zaskočím do Harpu a odměním se pivem. Možná zavolám Gavovi. Mohl by tam za mnou zajít. Myslím, že mu to dlužím. Před pár měsíci mu zemřela matka a jedno z jeho dětí je nemocné a za zaměstnance má zrovna mě. Určitě by si dal jednu pintu, nebo dvě.

Při představě jedné pinty, nebo dvou přidám do kroku. Znova seběhnu po schodech s dopisem v zadní kapse džín. Vzduch venku je vlhký a šedivý. Vyrazím na ulici. Kolem je čilý dopravní ruch. Jdu a myslím hlavně na pivo, ale jakmile strčím dopis do schránky, začnu si vyčítat, že jsem odpověděl babičce Veronice tak stroze. Koneckonců je to stará paní. A nejspíš hodně citlivá. Nebylo ode mě hezké, že jsem ji takhle odbyl, přestože její dopis byl bizarní.

Jsem zvědavý, jestli mi odpoví. Na jednu stranu doufám, že ano. Na druhou stranu, že ne.