Charlotte Butterfieldová

Zítra touhle dobou

Týmu P, je t´aime, ti amo

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Charlotte Butterfield, 2022

Translation © Bára Kaplánková, 2023

Cover design by Natalie Chen

Original English title: BY THIS TIME TOMORROW

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-517-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-518-2 (mobi)

1

Když je vaše rodina borovicová komoda z osmdesátek

Konzultační místnost mé terapeutky je zároveň i její technickou místností. Na pračce stojí sušička, je tu kočičí záchod, police s cereáliemi na snídani (včetně supermarketové značky těch čokoládových, které svým dětem nekupuju – devět lžiček cukru v každé misce!), veliké plátno s kaskádovitým vodopádem a na konferenčním stolku leží poněkud sexistická krabička s papírovými kapesníčky v „mužské“ velikosti. Dvě přidané hodnoty – hey presto! – pro mě z provozní prádelny vykouzlily nebesky poklidné místo pro odhalování nejniternějších tajemství. Není to zcela profesionální, ale mám to sem z práce dvě minuty chůze a také, což je podstatnější, je to tu levné. Což je konec konců to, co od terapeuta většina lidí očekává, nebo ne?

Jackie mě právě požádala, abych jí popsala, jak vnímám svou rodinu. Položila tu otázku mírným, konejšivým terapeutickým tónem, který ráno nasazuje společně s aplikací balzámu na rty a navléknutím elastické sukně.

„Všichni jsou…“ Jaké slovo mám použít? Vím, že musím zvolit takové, které nevybočuje ze seznamu výrazů, jaké se ode mě, jakožto milující matky a tak dále, očekávají. Chystám se dokončit větu bezbarvým, ale pozitivním přídavným jménem typu: „báječní“, když tu pohlédnu na Jackii, jež náhle vypadá velice samolibě, velice rozvážně a velice vyrovnaně. Což je trochu nepatřičné vzhledem k faktu, že momentálně sedí na skládací zahradní židli trůnící vedle držáku na holiny pod nástěnným kalendářem, na kterém je u každého druhého víkendu poznámka „Děti u Davea“. A navíc musí trochu zesílit hlas vzhledem k ždímacímu cyklu.

Ke svému zahanbení jsem nikdy nic z těchto věcí nepostřehla předtím, než mě na ně upozornil Fergus po jediném sezení, na které se mnou šel. Jednou jedinkrát. Padesát pět minut terapie ho uzdravilo. Neměl potřebu přijít znovu. Za necelou libru za minutu se mu restartoval mozek, vymazaly vzpomínky, srovnaly emoce a stal se z něj zbrusu nový člověk. Pro muže bylo párové sezení úspěšně dokončeno. Výborně, Fergusi.

Zato já se i přes třicet sezení a o patnáct stovek liber lehčí cítím pořád naprosto stejně.

„Před pár lety jsem na blešáku koupila starou komodu z borovice,“ začnu.

„Jess, přestaňte se vyhýbat otázce,“ pronese Jackie. Na chvilku se cítím špatně. Jako by se vážně zajímala o mou vlastní spokojenost a neodpočítávala minuty, dokud neodejdu a nedorazí mnohem otevřenější a upřímnější klientka, která si opře nohy o béžové IKEA schůdky a vychrlí svá tajemství, a třeba využije i papírové kapesníčky ve velikosti XXL.

Gestem ruky utnu její vsuvku. „Když jsem tu borovicovou komodu uviděla, stála jen dvacet liber. Super kauf. Abyste to pochopila,“ pokračuju, „je příšerná. Žlutá s ošklivými hnědými uzly místo úchytek. Ale věděla jsem, že s trochou úsilí bych z ní dokázala vyčarovat úžasný kousek. Pořídila jsem drahou a překvapivě malou (vzhledem k tomu, že stála víc než Liamovy nové tenisky) plechovku barvy na nábytek, a taky jsem objednala deset ručně malovaných keramických úchytek z eBaye. Ta komoda měla vypadat úžasně. Každý, kdo by vešel ke mně domů, by ji obdivoval a já bych se díky tomu cítila fajn. Jenže víte co? Vložila se do toho práce a každodenní život. Nikdy jsem se k tomu nedostala. Ani jsem ji neobrousila, ani nenatřela podkladovkou. A tak tam jenom tak postává a vysmívá se mi svou nedokonalostí a potenciálem. Nenávidím ji pokaždé, když ji spatřím. Což je docela často, protože stojí, do prčic, přímo v mojí kuchyni.“

Jackiin výraz je neutrální. Pokud tuší, kam tím mířím, nedává nic najevo.

„Ta komoda je moje rodina.“

„Tohle je ta nejupřímnější věc, kterou jste mi za poslední dva roky řekla, Jess.“

Usměju se na ni. „Rádo se stalo.“

„Pořád není pozdě jí teď dát nový kabát. Obrousit a krásně natřít.“

„No, řekla bych, že je,“ odpovím s pokrčením ramen, které vcelku jasně dokresluje, jak moc jsem s tímhle faktem smířená.

„Dnes se zdáte být velice napjatá, Jess. Pojďme tohle sezení zakončit krátkou relaxací. Zavřete oči a představte si moment, kdy jste se cítila opravdu klidně a vyrovnaně.“

„To je v pořádku,“ pronesu a položím dlaně na opěrky, připravená vstát; „můžeme skončit dřív. Mám stejně spoustu práce.“

„V žádném případě, ještě nám zbývá čtvrt hodiny a řekla bych, že tu relaxaci potřebujete. Teď zavřete oči a nadechněte se. Jedna a dva a výdech. Jedna a dva a nádech. Jedna a dva a výdech.“

Potřebujeme víc vyšetřovacích rukavic.

„Na co myslíte, Jessico?“

„Na oceán,“ odpovím automaticky.

„Výborně. Posaďte se na pláž a sledujte zlehka narážející vlny. Já teď budu odpočítávat od pěti a s každým číslem se budete cítit víc a víc uvolněnější. Pět…“

V kolik dneska zavírá čistírna? Myslím, že ve středu tam moc dlouho nejsou.

„Čtyři…“

Liam si musí kvůli té schůzce, na které se rozhodne, zda bude vyloučený ze školy, obléct sako. Jsme jedna z mála rodin, která ho pořídila, a tak si ho prostě vezme, ať chce nebo ne.

„Tři…“

Kdy jsem měla naposledy zkontrolovanou cytologii? Jsem si jistá, že na ni budu muset brzo zajít.

„Dva…“

Proč mě Molly tak strašně nesnáší? Vím, že je jí šestnáct a v tomhle věku nenávidíte všechny, ale nemusela by být tak hnusná.

„Jedna…“

Co když mámu někdo, koho potkala na online seznamce, naporcuje na maličké kousky a nakrmí s ní anakondu, kterou chová jako domácího mazlíčka?

„Teď, když nasloucháte pomalému a pravidelnému narážení vln křišťálově čisté vody na písečnou pláž, byste měla být zcela uvolněná a vaše mysl kompletně oproštěna od všech myšlenek. Jste teď zcela uvolněná, Jessico?“

„Hmmmm.“

„Báječné. Co cítíte? Jak voní mořský vánek?“

Cizím parfémem. „Slaným vzduchem.“

„Nádhera. A co slyšíte?“

Zastavení motoru auta, kterým ta ženská z práce hodila Ferguse domů. Trvalo dvanáct minut, než odemkl vchodové dveře. „Racky.“

„Perfektní. Jste tam s někým?“

Když jsem naposledy vzala děti do kina, přinutily mě sedět v jiné řadě. „S mojí rodinou.“

„Fantastické. Ještě chvíli se zhluboka nadechujte a vydechujte. S každým nádechem naplňujete tělo pozitivní energií a s každým výdechem se zbavujete té negativní.“

Vypila jsem dneska dost čisté vody? Neřekla bych.

„Pamatujte si, že se do tohoto dokonalého stavu, kdy se cítíte zcela uvolněná a klidná, můžete vnořit kdykoli budete chtít.“

Vsadím se, že až přijdou z laboratoře výsledky, bude mít pan McDonald vysokou hladinu draslíku.

„Výborně. A teď vás pomalu přivedu zpátky. Budu počítat od pěti a vy se pomalu vrátíte sem s pocitem osvěžení a bezstarostnosti. Pět…“

Zajímalo by mě, jestli někdo odklidil toho mrtvého holuba ležícího venku na silnici.

„Čtyři…“

Nechala jsem to mleté venku, nebo ho dala do lednice?

„Tři…“

Jestli nebude v ledničce, tak se v tuhle chvíli jen hemží bakteriemi.

„Dva…“

Musím po práci odnést paní Hendricksové ten inhalátor pro její miminko.

„Jedna…“

Musíme si ale na ty toasty něco dát. To mleté nemůžeme riskovat. Máme doma vůbec chleba?

„A jste zpět. Měla byste se teď cítit výrazně lehčí a šťastnější, Jess.“

„Cítím,“ vydechnu, „to bylo úžasné. Výrazně lehčí jsem. A šťastnější. Mockrát děkuju, tady je padesát liber.“ Postavím se, protáhnu, zakroužím rameny a kývnu hlavou ze strany na stranu, jako bych skutečně seděla poslední čtvrthodinu na pláži. „Přesně tak, opravdu relaxovaná. Vy jste vážně zázračná terapeutka, Jackie.“

„Příště bychom si spolu mohly promluvit o Anně.“

Zavrtím hlavou a široce se usměju. „Ale ne, vážně si nemyslím, že je to potřeba. Nashle, mějte se.“

Se skvrnami potu na hedvábné blůze přiběhnu do práce s desetiminutovým zpožděním. Usměju se, když na stole spatřím svůj oblíbený sendvič s kuřecím salátem a vzkazem od Roberta – jednoho z mých oblíbených nadřízených – na kterém stojí: „Jen se ujišťuju, že se najíš!“ Uložím kabelku pod stůl a rychle se nasoukám do bílého pláště, který visí na vnitřní straně dveří. Na kapse je vyšité moje jméno. Na uklidněnou se zhluboka nadechnu. To zvládnu.

Jako obvykle zaslechnu čekárnu ještě dřív, než ji spatřím. Ostré dětské zakvílení a sbor kašlání a kýchání. Inkubátor plný stovek všemožných bacilů a selhávajících imunitních systémů. Pam na recepci hlasitě oznamuje, že další návštěva je naplánovaná za osm dnů, a ačkoli to nemohu zaslechnout, je snadné si představit ta šťavnatá slova plná vzteku znějící v jejích sluchátkách. Osm dní? To je fakt neuvěřitelné! Jsou pravdivá, je to tak.

Čtrnáct párů očí plných naděje vzhlédne od mobilů, jakmile vejdu s deskami v ruce a přečtu jméno. Třináct úst si povzdechne, když se ze židle začne zvedat starý muž. Ani jednoho nenapadne mu pomoct.

Teď nám zbývá devět minut z limitované desetiminutové prohlídky, ale seznam důchodcových neduhů stále narůstá.

„Pravděpodobně o nic nejde,“ oznamuje, „ale trochu jsem pátral…“

Po něm následuje dalších dvanáct pacientů, pak musím ještě podepsat všechny recepty z ranních prohlídek a čtyřikrát zvednout telefon, abych lidem sdělila výsledky testů. Nenápadně vrhnu pohled na hodinky. Když zavolám Fergusovi teď hned, měl by stihnout vyzvednout z čistírny Liamovo sako. Pravděpodobně je zcela nepodstatné, co si dítko zítra na to slyšení oblékne, škola se ho chystá vyloučit bez ohledu na svršky. Byli na něj tentokrát dost přísní. Buď jak buď, čeká nás pěkná grilovačka. Nemyslím ten typ: „Honem, skoč rychle do obchodu, kup nějaký kebab na barbecue a naplň nafukovací bazének.“ Spíš něco ve smyslu popálenin třetího stupně a hořící dvorek. Přitom jediné, co Liam provedl, byl přivýdělek ve formě prodeje domácích nanuků o přestávce. O nic přece nešlo, jednalo se o akt vstřícnosti vůči spolužákům. Měl by dostat medaili, ne být potrestaný. Jsem si jistá, že s trochou zdravého rozumu a jemného nátlaku bych mohla řediteli otevřít oči, aby viděl Liamův čin jasně – jako dospělý příklad týmového ducha.

„…a řekl bych, že jsem chytil nějakého parazita, když jsem byl v Kongu.“

Obrátím pozornost zpátky k pacientovi. „Mohl byste to prosím zopakovat?“

„Jsem pevně přesvědčený, že mám africkou trypanozomiázu.“

„A kdypak jste naposledy navštívil Kongo?“

„V roce 1958.“

Po práci strávím cestu domů sněním o paralelním životě, ve kterém přijdu do domu, kde mě přivítá lákavá vůně večeře linoucí se z kuchyně. Vyzvednuté sako z čistírny visí na zábradlí, děti jsou vysprchované a dobře naladěné a na mě čeká sklenka vína společně s napuštěnou vanou. A někdo, kdokoli z nich, se mě zeptá, jak jsem se dneska měla.

Jenže ve skutečnosti jsou vchodové dveře odemčené, v chodbě se svítí a jedinými důvody, proč se nemusím obávat střetu s lupičem, jsou dva ošoupané páry školních bot a dva batohy, ponechané u paty schodiště. Nikdo mi neodpoví, když zavolám: „Ahoj!“ Ve skutečnosti to ani nečekám. Jen kokršpanělka Iris chabě zavrtí ocasem, ale ani ona se vůbec neobtěžuje, aby se zvedla z pelechu a přivítala mě. Po Fergusovi taky není vidu ani slechu.

Před týdnem jsem si nechala zkrátit vlasy o čtyři palce a většinu pramínků zesvětlit. Robert dokonce vyloudil vlčí zavytí, když jsem přišla do práce. Neměla bych se cítit jako sexuální objekt, ale lhala bych, kdybych řekla, že jsem se necítila ani trochu potěšeně, že si toho vůbec někdo všiml. Navíc ani není na ženské. Měla jsem štěstí, že mě ten týden nikdo neunesl, protože popis od mé rodiny by vůbec neodpovídal mému současnému vzhledu a nikdy by mě nenašli. Což vlastně nezní ani trochu špatně. Tohle raději Jackii na dalším sezení vykládat nebudu.

O pár hodin později bouchnou vchodové dveře a po několika vteřinách se ve dveřích obývacího pokoje objeví Fergusův obličej. „Nazdárek,“ pozdraví svým zpěvným irským tónem.

„Hoj,“ odpovím mu.

„Už jsi jedla?“

Přitakám. „S dětmi.“ Zní to až moc nadneseně vzhledem k faktu, že sdílíte stůl s dvěma teenagery a třemi různými obrazovkami elektronických přístrojů.

„Zbylo něco i pro mě?“

„V lednici jsou lasagne od pondělka, čichni si k nim, jestli jsou pořád v pohodě, než je ochutnáš.“

„Nic čerstvého tu není?“

Neviním ho za ten optimismus. „Bylo, ale Liam si dvakrát přidal.“

„No, tak dobře. Něco si teda máznu na toast.“

„Došel nám chleba.“

„Tak si dám cereálie.“

„Mléko došlo taky.“

„Ježíši, Jessico. Dneska bylo všude zavřeno, co?“

„Nevím, Fergusi. Co myslíš?“

Otráveně vrátím pohled k televizi a on se přesune do kuchyně. Na telefonu balancujícímu na opěrce pohovky pinkne nová zpráva z WhatsAppového rodičovského chatu – Ročník 11, který mě zaměstnává víc než práce na plný úvazek, manžel, dvě děti a pes. Vypadá to, že nějaký kluk poslal fotku svého genitálu celému ročníku. Není jasné, zda se jedná o akt naivní sebeprezentace, či strašlivý omyl, ale v tu chvíli jsou intriky v Manželkách ze Severního Londýna mimo můj zájem a jejich motiv není podstatný.

Fergus vejde do obýváku s vařícím talířem lasagní v bílé utěrce, na jejíž okraj odkapává červená omáčka.

„Někdo poslal do chatu Ročník 11 dickpick,“ oznámím.

„Já to nebyl.“

Musím se zasmát. Pořád je ještě docela vtipný. Smysl pro humor. Tohle požaduje každý, kdo je single. Aspoň se to tak říká v každé reklamě na seznamku, co zahlédnu. SPH. Rozesměj mě a já odhazuju oblečení, tohle to znamená. Tak proč to neudělám já?

„Viděla ses dneska s Jackií?“

„Ano, během přestávky na oběd.“

„Aha.“

Jeho otázky zajdou pouze sem, jen se ujišťuje, že jsem k ní zašla. Že jsem o krůček blíž k uzdravení. Nápravě. Spokojenosti. Všechny problémy probrané s kvalifikovaným odborníkem. Chvilka psychologické terapie mezi epilací nohou a návštěvou dentální hygienistky.

Původně jsem si před dvěma roky z rozmaru zaplatila deset manželských sezení jako narozeninový dárek poté, co jsem si v časopisu přečetla článek o tom, jak výrazně tahle terapie pozvedla vztahy oněch žen. Dokonce tam byly nablýskané fotky párů s propletenýma rukama a obličeji opírajícími se o krk toho druhého, dokazující jejich manželské štěstí. Fergus byl jen na prvním sezení a okamžitě poté prohlásil, že je to plýtvání časem. Ale já jsem tam z nějakého důvodu jednou, někdy i dvakrát měsíčně pořád docházela. Ničemu to neškodilo.

V tichosti sedíme, v rohu poblikává televize a dává nám tak záminku, abychom nemluvili jeden na druhého.

„Takže zítra,“ oznámím nakonec.

„Zítra,“ zopakuje.

„Schůzka ve škole je ráno v devět, takže můžeme nejdřív vysadit Molly a pak tam vyrazit.“

Fergus si nacpe do pusy další ohromné sousto těstovin, má teď ústa zcela zaplněná jídlem, a než stihne promluvit, uvidím napůl rozžvýkané jídlo v celé jeho kráse. „Jak to pojmeme? Je to celé jeho chyba, je to celé naše chyba, je to celé chyba školy?“

Nemůžu se na něj už dál dívat, je mi z toho špatně, a proto se otočím zpátky k televizi a odpovím: „Řekla bych, že mix všech tří variant, ale musíme zůstat klidní. Přejeme si, aby zůstal v téhle škole, budeme se tedy dost plazit, Liam se musí omluvit, prohlásíme, že to doma řešíme…“

„Což neděláme,“ utrousí. „Předstíráme, že se nic nestalo.“

„Sebrali jsme mu telefon a on si z toho vzal ponaučení, takže intervenujeme.“

„Fakt, jo? A kde je teďka?“

„Nahoře, hraje na počítači.“

„Tam nebyl, nakouknul jsem tam.“

„Není u Molly v jejím pokoji?“

„Ne, protože to se nestalo už pět let. Není doma, Jess, myslel jsem, že o tom víš.“

Vstanu z pohovky. „Zavolám mu, ať kouká jít domů.“

„Ale jeho mobil máme přece my.“

„No jasně, bože.“

2

Dáte si k tomu plátek limetky?

„Máš náramný štěstí.“

„Cože? Jakože se musím do toho mrdníku za tejden vrátit? Jasně tati, mám fakt ohromný štěstí.“

„Klidni se s těmi výrazy!“ syknu ostře a nenápadně se rozhlížím po naštěstí prázdném prostranství před školou, jestli to někdo nezaslechl. O hodinu dřív by tu postávaly roztroušené skupinky šeptajících rodičů. Nebyl důvod k obavám, všichni se už dávno rozprchli do práce, na cvičení nebo žehlí stohy prádla u ranního vysílání.

„Kvůli tobě jsme tam vypadali jako naprostí blbci, Liame,“ oznámím, když dojdeme k autu.

„Cože? Co jsem provedl?“

„Ten nesmysl s: ‚Jen jsem chtěl, aby byli kámoši zavodněný.‘ Moc dobře jsi věděl, že mě to vytočí a budu vypadat jako totální idiot.“

Připadám si vážně jako kretén – dokonce jsem mu každé ráno pomáhala naložit chladicí boxy do kufru auta, a přitom si říkala, jak nápomocně redukuju statistiku dehydratace mladistvých, zatímco Fergus pravidelně hlaholil cosi o tom, že mladí jsme jenom jednou a zmrzlina kamarádům nemůže uškodit. Komise se ale zjevně vyžívala v našem týrání, když nám s kamennou tváří oznámila: „Pane a paní Bayovi, nemyslíme si, že byl Liam zcela upřímný, když vám sděloval, proč ho vylučujeme ze školy.“

„Říkáte, že je náš syn lhář?“ zeptal se Fergus a v očích mu divoce zaplálo. „Protože my mu věříme. Upřímně řečeno, jsme zděšeni tvrdým postojem školy vůči dítěti, které se nevinně snaží bojovat proti klimatickým změnám.“

Dokonce i já si pomyslím, že to vedení přehání, ale ani jeden z nás není připraven na to, co se od ředitele dozvíme. „Vylučujeme Liama, jelikož si zvolil, ehm, nevinný boj proti klimatickým změnám prodejem zmrzlin vyrobených z ginu, toniku a brusinkové vodky.“

„Uf,“ vydechneme oba v jednotném unisonu. To vysvětluje všechno.

Netrpělivě se postavím vedle auta s rukama zkříženýma na hrudi. „Takže co teď?“ zeptám se Ferguse. „Mohl by jít Liam s tebou dneska do práce?“

„Se mnou? Ne, to nepřipadá v úvahu. Co tam bude dělat? Třídit papírové desky podle velikosti?“

„Máte tam brigádníky, nemohl by být jedním z nich?“ Dobře vím, že do Fergusovy firmy nepřetržitě proudí chtivý dav mladých lidí, kteří jsou šťastní, že mohou pracovat za plat, za který si koupí leda tak bagetu s uzeným lososem v Pret a Manger. Vím to moc dobře, protože často taguje lidi na instagramových fotkách z pařeb: #teambuilding, #vsichnivpracizadnyhrani, #nejlepsibossvsechdob.

„Ale jemu je třináct,“ odtuší Fergus.

Ne, to jsem fakt netušila. „Jsem si toho vědoma.“

„Jsi si vědoma i toho, že tu stojí s vámi?“ popíchne nás Liam.

„Jen říkám, že nemůžu vzít třináctiletého kluka s sebou do práce.“

„Není to jen třináctiletý kluk, je to tvůj třináctiletý syn,“ oznámím.

„A tvůj třináctiletý syn je to taky. Nemohl by jít s tebou?“

„Do lékařské ordinace? A co tam bude dělat? Odebírat krev?“

„To fakt netuším… Mohl by třeba vracet složky pacientů do kartotéky.“

„Do kartotéky? Nežijeme v padesátkách. Vážně tam nevedeme papírovou evidenci.“

Už teď mám na ranní prohlídky zpoždění. Mysl mi náhle zaplaví novorozenci, těhotné ženy, chatrní důchodci, tisícovka všemožných bacilů a oslabené imunitní systémy – to vše na jednom místě. Zoufale prahnu po dvojité kávě, té vítané injekci kofeinu do žil. A taky chci být od Ferguse fyzicky nejdál, jak to jen jde. Vběhnu do přeplněné čekárny o patnáct minut později, zatímco Liam se za mnou rozmrzele loudá. Robert na mě vrhne pochvalný úsměv, když kolem něj propluju, a já mu ho vrátím. Jsem si plně vědoma, že mi upnutá sukně zdůrazňuje křivku pozadí, a v mysli si dovolím představu, že mi ji pomalu rozepíná.

„Ty jo, wow, ty s ním flirtuješ?“ pronese Liam a vydává u toho zvuky, napodobující zvracení.

„Zklidni hormon. Robert je gay.“

V pauze mezi zaníceným abscesem na noze a závažným případem streptokokové infekce dýchacích cest volá někdo ze školy. Nechápu, jak by mohl Liam dělat potíže, když momentálně doplňuje sterilní obvazy a netrpělivě to také do telefonu oznámím ještě dřív, než mi zástupce ředitele sdělí, že tentokrát volá ohledně Molly. Jsem si jistá, že jsem v jeho tónu postřehla náznak okázalosti, slyšitelné protočení očí, že zase některé z Bayovic dětí narušilo jeho pracovní den dalším incidentem.

„Molly?“ zopakuju. I přes nepřetržitou existenci mimo realitu v říši našpulených rtů na selfíčkách a hashtagů nám nikdy nedala důvod ke starostem způsobem, jakým to dokáže Liam.

„Dnes ráno zameškala závěrečnou ústní zkoušku z francouzštiny. Myslím, že vám nemusím říkat, jak závažné to je.“

„Jak by mohla? Sama jsem ji ráno vysadila před školou, těsně před naší schůzkou. Viděla jsem, že míří do třídy.“

„Evidentně z té třídy poté odešla, paní Bayová.“

„Paní doktorko. Doktorko Bayová.“

„Nezlobte se, co prosím?“

„Řekl jste paní Bayová, ale já jsem lékařka.“

Bylo to dětinské, nepodstatné a naprosto zbytečné, ale veškerá kontrola nad situací mi protékala jako voda mezi prsty a já cítila zoufalou potřebu na něj udělat dojem. Říct mu, že to pochopil špatně, že nejsem z těch matek, o kterých se točí dokumenty, jak nechaly své děti zvlčit. Molly bylo třináct, než jsem jí vůbec dovolila nechat si propíchnout uši, pro boha živého. Položila jsem telefon poté, co jsem slíbila, že budu situaci řešit, a usmála se na pacienta před sebou. „Takže teď udělám stěry z krku a pošlu vzorky na kultivaci.“

Jakmile zůstanu o samotě, opět zvednu mobil.

„Dobrý den, Fergusův telefon,“ ozve se veselý ženský hlas.

„Je tam někde Fergus? Volá jeho manželka.“ Dodám důraz na poslední slovo pro případ, že jsou v jeho kanceláři nějaké nejasnosti ohledně mužova stavu. Jeho snubní prsten totiž neopustil mističku vedle nabíječky na elektrický zubní kartáček už měsíce. Zjevně mu už asi nepasuje. Nechci zjišťovat, zda to myslí jako metaforu, nebo mu nesedí fyzicky.

„Momentálně je na meetingu. Mám mu říct, aby vám zavolal zpátky?“

„Ano, je to velice naléhavé. Pokud byste ho mohla vyrušit…“

„Bohužel to nejde, teď nemohu.“

„Bylo by skvělé, pokud by to šlo, ale jestli nemůžete, pak mu prosím v okamžiku, kdy ta schůzka skončí, oznamte, aby mi zavolal.“

O tři minuty později mi zvoní mobil.

„To byl ale rychlý meeting. Nebo tě z něj ta holka vytáhla?“

„Kadil jsem. Ale to jí vážně nemůžu říct.“

„Právě jsi to řekl mně.“

„Jsme manželé už tisíc let. To je rozdíl.“

„Řekla bych, že bych i tak preferovala představu pracovní schůzky.“

Fergus netrpělivě mlaskne jazykem. „Faye povídala, že je to naléhavé.“

„Molly šla za školu. Zameškala dnešní ústní zkoušku a ve škole netuší, kde je.“

Hlasitě si povzdechne. „Ach bože. Kde jsme udělali chybu?“

„Myslím, že je teď nejdůležitější, abychom ji vystopovali. Má vypnutý mobil, ale mohl bys použít svoji aplikaci a podívat se, kde je?“

„Jistě, počkej chvilku, jdu na to.“

Zatímco vyčkávám, poklepávám prsty po stole a vře to ve mně. Jak může být tak hloupá a takhle si ničit budoucnost?

„OK. Ukazuje mi to, že je v Tan&Glam salonu,“ oznámí manžel.

„Děláš si legraci? Vykašlala se na maturitní ústní zkoušku z francouzštiny kvůli opalování v solárku?“

„Mais oui.“

Máma sedí za kuchyňským stolem a pohrává si s šálkem čaje; pozvala se ke mně sama. Bylo by fajn, kdybych její náhlé návštěvě vděčila za to, že dorazila podpořit své jediné dítě v těžkých časech, ale hned při příchodu přiznala, že se chce ujistit, že jsme o samotě, protože byla minulý týden na rande, které neskončilo večeří, a že jí to „víš, tam dole“ trochu svědí a potřebuje znát název určité masti. Jako by tenhle týden už nemohl být horší.

„A co vám teda Molly řekla? Kde jste ji našli?“ zeptá se mamka, jakmile dokončím epos o dceřině Velkém útěku.

„Nepromluvila se mnou ani slovo. Jako obvykle. Vím, že plakala, protože měla rozmazanou řasenku po celém obličeji, ale samozřejmě to popřela. Jen pokrčila rameny a minula mě. Nebyla bych o moc moudřejší, pokud by mi matka jedné z jejích kamarádek nezavolala a neoznámila, že před tou zkouškou odešla na záchod, a když se vrátila do učebny, měla sukni zastrčenou do kalhotek. A když si to uvědomila, zjevně s hanbou utekla a schovala se na nejbližším místě, kde mohla být sama, což byla jedna z těch děsných opalovacích kabinek. Naštěstí měla dostatek rozumu, že si to solárko nedopřála. Pominu-li melanomy, tak se tahle místa musí hemžit bakteriemi.“

„Chudinka malá.“

Pohlédnu na mámu, její přístup mě mate. Jakou část z toho nepochopila? „Šlo o maturitní zkoušku, mami, ne o opakovací test nebo náhodné otázky při vyučování. Skutečné zkoušení, které je důležité pro její budoucnost.“

„Ta holka si drží všechno v sobě. Zajímalo by mě, po kom to má.“

Pokračuju ve skládání prádla do čtyř sloupků, jeden pro každého z nás. Ten Mollyin připomíná šikmou věž v Pise, vzhledem k její zálibě v převlékání každých sedmnáct vteřin.

„A co s tím vším hodláte udělat?“ zeptá se mamka. „Nějak si nedokážu představit, že by byl tvůj muž tak proaktivní a navrhl plán, jak děcka srovnat do latě.“

Tehdy při prvním seznámení se Fergus rodičům líbil. Ale tenkrát to byl jiný člověk – mladý medik, budoucí lékař s plánem specializovat se na opojný (a nesmírně ziskový) svět plastické chirurgie. Co by se jim na tom nemělo zdát? Pak ale ve třetím ročníku propadl u zkoušek, což nebylo překvapivé vzhledem k tomu, co se tehdy odehrávalo, odešel z vysoké a vzal juniorské místo v PR firmě, jež paradoxně zastupovala mnohé celebrity, které mohl vylepšovat, pokud by ve studiích vytrval.

„V podstatě je to to samé, ne?“ pronesl tehdy Fergus a snažil se k celé věci přistupovat, jak nejlépe mohl.

„Ne, vážně není, Fergusi. Není to to samé ani trochu,“ odpověděla mu tehdy máma, zklamaná ze svého zetě, co jí už nezajistí slevu na facelifting, který se rozhodla za třicet let seriózně podstoupit.

„Prostě teď budeme trochu pokornější,“ odpovím na matčinu otázku. „Fergus šel dneska ráno do práce…“

„A nechal tě tady, abys bránila hradby. Paráda,“ odfrkne si mamka.

„…aby si ve skutečnosti promluvil se svým šéfem ohledně chvíle volna.“

„Takže teď nebudete nějaký čas v práci. Liam je vyloučený, Molly zazdila ústní zkoušku, a vy tu budete sedět na zadku a litovat se?“

„Takhle to ale vůbec není, mami! Musíme teď bilancovat. Molly má další zkoušku až v pátek, takže dává smysl, abychom zůstali všichni spolu doma.“ Když jsem zavolala Robertovi, abych mu oznámila, že nebudu v práci do konce týdne, jen ze sebe vyloudil mlasknutí, které navzdory tomu, že neobsahovalo žádná slova, vyjadřovalo nejvíc porozumění, jakého se mi zatím od někoho dostalo. „Buď doma, jak dlouho potřebuješ,“ řekl, „ale pečuj taky o sebe. Vzpomeň si na to, co se říká v letadle: Musíš nasadit kyslíkovou masku nejdřív sobě, než začneš pomáhat ostatním.“

„Přesně tak,“ odpovím mu, jako bych se právě chystala na masáž lávovými kameny.

Mamka odložila hrnek a překřížila ruce na hrudi. „Upřímně, Jessico, myslím si, že bys měla zvážit, jestli není čas na chvíli vyskočit z tohohle kolotoče zodpovědnosti. Srovnat mládež do latě a taky pořešit svoje manželství. Docházíš pořád k té psychiatričce?“

„Terapeutce.“

„To je prašť jako uhoď.“

Bože, jde mi na nervy. „Psychiatr je člověk, který předepisuje léky, zatímco terapeut ti naslouchá.“

„A ty si s ní povídáš?“

„Samozřejmě že spolu mluvíme. Nesedíme proti sobě každý týden hodinu beze slova.“

„Myslím opravdový rozhovor.“

„A jaký není opravdový?“ zeptám se podrážděně. „O stepování?“

„Takový, kde se na sebe usmíváte a tlacháte o všem možném, jen ne o důvodu, kvůli kterému ta sezení potřebuješ. Vsadím se, že než přijde uklízečka, vypulíruješ celou koupelnu.“

„Nemáme uklízečku.“ Což ví moc dobře, protože brblá ohledně stavu našeho domu pokaždé, když přijde na návštěvu. Zrychlím tempo skládání prádla. Ani se už neobtěžuju obracet ponožky naruby správnou stranou. Tohle můžou pochopitelně udělat sami.

„Jessico?“

„Nechci o tom mluvit.“ Bezmyšlenkovitě položím Fergusovy boxerky na Mollyino oblečení. Celý komínek se zlověstně nakloní a pak se zřítí. Veškeré čerstvě vyskládané prádlo spadne na kuchyňskou podlahu jako domino.

Fergus

Jeho šéf je na dovolené ve sdíleném apartmánu na Mallorce. Posledních jedenáct let tam tráví ty samé dva týdny každý rok a vrátí se tam i v budoucnu, než za dvanáct let umře na prasklý žaludeční vřed. Po emailu schválil Fergusovu žádost o týdenní volno. „Buďte doma, jak dlouho potřebujete.“ Fergus si to přečte, zaklapne notebook a odejde z kanceláře. Rychle zavolá: „Mějte se, nemůžu nechat šéfa čekat.“

Faye proti němu sedí v kavárně vedle práce, prsty si pohrává s dlouhými blonďatými vlasy a špulí ústa. Obojí Ferguse zneklidnilo, protože na setinu sekundy místo ní spatřil Molly, a ne ženu, kterou v těch lepších momentech posledního půl roku balil. Kdyby zaslechl, jak někdo popisuje to, co dělal, jako balení, byl by upřímně zděšený. Je to trapné slovo, predátorské. Okamžitě by tu osobu utnul a řekl něco jako: „To se muž nemůže přátelsky chovat k ženské kolegyni? Upřímně, tenhle politicky korektní nesmysl dělá z lidí šílence.“

Faye je mladší než Jess, ale není tak stará jako Molly. Její věk je totiž přesně mezi věkem jeho ženy a dcery. Takže není tak mlaďoučká. Na kamarádku. Všichni potřebujeme nějaké přátele.

Faye právě skončila s líčením „perfektního klubu, kde prodávají tisíce druhů alkoholu a kam on musí stoprocentně zajít, protože si to tam hned zamiluje“. Přitaká, že ano, že tam stoprocentně vyrazí.

„Takže teď budeš týden pryč? Nebo déle?“ ohrne Faye spodní ret. Je to milé gesto. „V práci bude bez tebe nuda.“

Fergus přitaká. „Ale jsem na emailu a můžeš mi kdykoli napsat zprávu. Udělej to pro mě, prosím. Budu šílet nudou, tak mě aspoň ty rozesměj.“

Faye zasvětila Ferguse do světa vtipných meme. Většina jejich WhatsAppového chatu je zaplněna obrázky zvířat nebo dětí s legračními výrazy. Věcmi, o kterých by si Jess myslela, že jsou dětinské mrhání časem. Byla pravda, že Fergus mrhá spoustou času jejich vyhledáváním.

„A vy nikam nejedete? Budete celou tu dobu jen spolu doma?“

„Musím tam být, abych podržel rodinu.“

„Ty jsi vážně perfektní manžel. Doufám, že tvoje žena ví, jaké má štěstí.“

Fergusovi se pod košilí samovolně stáhnou útroby.

3

Šest set třicet dva dní a odpočítáváme dál

Fergusův telefon leží na kuchyňské lince displejem dolů. Vím, co to znamená, četla jsem o tom v jednom z časopisů v ordinaci. Nejsem hloupá.

Má milenku.

Jednoduše bych ho mohla otočit a projet mu zprávy, zatímco je ve sprše. Slyšela bych ho, pokud by šel dolů po schodech, a stihla tak telefon včas odložit. Smutné je, že pro klid duše nechci nic vědět. Nechci vidět, co sentimentálního mu píše nebo jaká sladká slova on odepisuje jí. Dokonce to na mě minulou noc zkoušel, když vyšel ven z koupelny jen s malým ručníkem kolem pasu jako nějaký egyptský Adonis v zástěrce velikosti XS. Ale teď vážně, vypadal fantasticky. Je možné, že občas, když říkal, že jde do posilovny, tam opravdu byl. Ale já nemohla. Nedokážu s ním ani sedět na pohovce tak, abychom měli propletené ruce, nohy nebo jiné tělesné části. Ne v okamžiku, kdy jsem si naprosto jistá tím, že tyhle věci dělá během týdne s nějakou jinou, a ne se mnou. S nějakou mladší, hezčí a mnohem pružnější, protože má čas si po práci zajít na spinning.

Molly vejde do kuchyně oblečená ve školní uniformě a já jí podám talíř s toastem namazaným džemem. Zavrtí hlavou. „Nesnídám.“

„Odkdy?“

Pokrčí rameny a vymačká si citron do hrnku s horkou vodou.

„Tohle tě na celý den moc nezasytí.“

Otočí se ke mně. „Ty jsi doktorka. Kolik bych měla vážit?“

Než opatrně odpovím, prožene se mi hlavou statistika poruch příjmu potravy u adolescentů. „Tolik, jaké jsou hodnoty v normálním rozmezí vzhledem k tvé výšce a krevní skupině.“

„Ne, chci vědět konkrétní číslo. Kolik kilo?“

„Jsi dokonalá taková, jaká jsi.“

„Řekni. Mi. Konkrétní. Číslo.“

„Ne, Molly. Ty jsi dokonalá,“ zopakuju.

Molly mi nastaví před obličej mobil. Na celé obrazovce je nahá obézní osoba, kterou z prvního patra vyprošťuje jeřáb a místo obličeje má v Photoshopu namontovanou Mollyinu krásnou tvář.

V žilách se mi začne vařit krev. „Kdo ti to poslal?“

Dcera se vyhne mému pohledu a zamračí se. „Nikdo. To je jedno.“

Liam si vybere zrovna tenhle okamžik, aby se v pyžamu přiloudal do kuchyně, naprosto si užívá své vyloučení, a popadne Mollyin studený toast. Podívá se na displej. „Vím, kdo jí to poslal,“ vyprskne drobky všude okolo sebe.

„Buď zticha, Liame,“ sykne Molly.

„Jmenuje se Kenzo. Viděl jsem, jak na telefonu kouká na fotky tlusťochů.“

„Kenzo?“ To jméno mi zní povědomě. A pak si vzpomenu. Před pár týdny jsem v kapse jejích kalhot našla zmuchlaný papírek, kde si počítala, na kolik procent miluje Kenzo Preston Molly Bayovou. Myslím, že jí vyšlo krásných 86.

„Není to jeden z tvých kamarádů, Molly?“

„Nenávidím ho.“

Málem začnu papouškovat svoji matku, ale pak pronesu něco ve smyslu, že nenávist je silné slovo. Pak si uvědomím, že toho malého zmetka nenávidím taky.

Fergus

Je zjevné, že se Faye líbím, pomyslí si Fergus. Ženy si tak často nehrají s vlasy, pokud se jim nelíbíte nebo pokud v nich nežije nějaký cizopasník. Dokonce i Jess v jejich společných začátcích si víc než často pohrávala s pramínky, aby ho navnadila. Jess. Nemysli na ni. Minulou noc ho zase odmítla. Dokonce vyšel ze sprchy jen s titěrným ručníkem kolem boků, kůže se mu leskla po použití jejího tělového krému značky Jo Malone, ale Jess po něm jen střelila pohledem.

„Víš o tom, že jsme spolu nespali šest set třicet dva dní?“ zeptal se jí v očekávání úděsu.

„Jak to, pro boha živého, víš?“ odpověděla otázkou.

„Mám v hlavě kalendář.“

„Tak jak to, že si pořád nepamatuješ, že ve středu vyvážejí popelnice s tříděným odpadem, ale víš, že jsme nesouložili šest set třicet dní?“

„Třicet dva,“ opraví mě.

Manželka ho ignoruje a natáhne na sebe kostkované pyžamo. Bože, jak tahle pyžama nesnáší. Jako by se deset ženských nenávidějících chlapy posadilo kolem stolu a úmyslně navrhlo tu nejohavnější látku, jakou byly schopné.

„Řekla bych, že to dokazuje, že využíváš svou mozkovou kapacitu špatným směrem,“ odtuší.

Jak se mají vrátit na správnou kolej, když už ji nepřitahuje? Neřekl by, že se tolik změnil. Kolem pasu možná maličko přibral a zešedly mu vlasy, ale navzdory tomu jinak stárne s grácií. Ne tak dobře jako ona, ale jak se říká, nikdo není dokonalý.

„Takže, hm, Faye,“ řekne a zapudí myšlenky na manželku, zatímco špičkou boty přejíždí roztřepený koberec vedle automatu na vodu. „Říkal jsem si, že bych zkusil ten bar, o kterém jsi mluvila. Ten s těmi tisíci druhy alkoholu.“

„No jasně, určitě tam vyraž! Zamiluješ si to tam!“

„Myslel jsem si, jestli bys nezašla na drink. Ježíši, chci říct, že si všichni nějaký po tom meetingu zasloužíme!“ Fergus si rukou prohrábne vlasy a neverbálně tak dává najevo: Jasně, můžu být starší než ty, ale koukej, jak mám pořád hustou a lesklou hřívu.

„Jo, bylo to trochu skandální, co?“

„Přesně.“

„Tak víš co,“ odpoví Faye znenadání, „Red Bull s vodkou bych ztrestala. Pokud platíš.“

„Super! Výborně! Fajn, jen si skočím pro tašku. Bezva!“

Musí oba kráčet po chodníku trochu pomaleji, než by normálně šel s Jess (Jess, Jess), protože Faye nosí vysoké podpatky a úzkou sukni, ale díky tomu si může užít závistivé pohledy všech mužů, které míjí. Jess by skoro běžela. Od A k B. Od B k C. Od C k D. „Rychleji,“ prskala by, „dělej, přestaň se loudat, ne, ten mrak nevypadá jako Mickey Mouse, to je přece tak trapné. Honem, Fergusi, vyhni se tomu psímu hovnu, bože, jsi pomalejší než děti.“

Fergus ví, že je příliš brzo na to, aby se pokusil vzít Faye za ruku, ale aspoň ji uchopí za loket, když jedna z jejích lodiček málem uvízne v poklopu od kanálu, takže aspoň k nějakému doteku došlo. Je elektrizující, jako opravdický výboj projíždějící skrz něj, který mu proteče každým kouskem těla. Je si jistý, že to tak vnímala i ona.

„Jeden Red Bull s vodkou a balení chipsů,“ objedná Fergus, jakmile dorazí ke stolu.

„Držím ketodietu, takže žádné sacharidy.“

„Aha, OK. Já taky. Vezmu je domů dětem.“ Děti, děti.

„Měl jsi k obědu sendvič.“

Fergus se napije piva a najednou si přeje, aby byl býval objednal něco méně usedlého. Možná Martini Porn Star nebo Negroni. Něco silného a sexy. Dokonce i ten zoufale hipsterský barman zamumlal pod zakroucený knír cosi o tom, že si to tu nikdo nedal už měsíce a že přemýšleli o tom, že ho vyřadí z nápojového lístku. Fergus se chystá Faye zeptat, jestli včera večer sledovala Newsnight, protože s Jess (Jess, Jess) zaúpěli nad představením nového kandidáta na předsedu vlády v Southwarku, ale Faye začne první.

„Sleduješ GoggleBox?“

„To je pořad, ve kterém koukáš na lidi sledující televizi, že jo?“

„Jo.“

Přesně v ten okamžik, kdy Fergus pronese: „Je to trapné,“ Faye řekne: „Je to výborný,“ a oba se v tu chvíli musí v tiché kontemplaci napít ze svých sklenic. Na jejich stůl padne stín.

„Christiane!“ vykřikne Faye. Vyskočí a věnuje skoro dvoumetrovému stínu se strništěm, drdolem a znepokojivě velkým tetováním maskovaného žraloka vášnivý polibek, jenž zahrnuje i jazyk. Fergus ví, že ho použila, protože vidí, jak vystřeluje dovnitř a ven a kmitá ve stínových ústech jako chycená zlatá rybka.

Vytrhne se z jeho objetí a gestem ruky ukáže na Ferguse. „Christiane, tohle je Fergus, o kterém jsem ti povídala. Je jako můj pracovní taťka.“

„Rád vás poznávám, pane,“ natáhne Christian ruku.

Pracovní taťka?

Pane?

Do prdele.

4

Neobvyklé afrodiziakum

Robert trvá na tom, že mě doprovodí během poledne na domovní návštěvy i přestože se jedná o zanícenou proleženinu a protékající kolostomický sáček. Takže to, co má na srdci, musí být opravdu důležité. Po cestě zpátky do ordinace se zastavíme v místním parku, abychom si pod stromem mohli sníst sendviče. Přenese váhu z jedné vypracované půlky na druhou a kalhoty se mu tak víc obtáhnou kolem rozkroku. Tvářím se, že jsem si ničeho nevšimla.

Nervózně si odkašle. „Rád bych si s tebou promluvil, protože život je krátký, Jess. Přijde mi, že tě tvá rodina bere jako naprostou samozřejmost. Ty bys ale měla být s někým, kdo tě zbožňuje. S někým, kdo si bude dokonce užívat, že tě může pozorovat, jak vyprazdňuješ kolostomický pytlík, jen aby mohl být v té samé místnosti s tebou.“

Na okamžik ho nechápu, a tak se jen zmateně usměju. Pak mi to dojde a já ztuhnu, sousto mi zhořkne na půli cesty do úst. A kdyby mi teď někdo odříznul temeno hlavy a nalil mi do tělních dutin kanystr sádry, nebyl by ten odlitek strnulejší než já v tuhle chvíli. Než si stihnu rozmyslet, co odpovím, přitisknou se jeho rty k mým s takovou naléhavostí, že zcela ztratím rovnováhu a převrátím se do trávy. Pochopí to jako výzvu, aby si na mě obkročmo sedl a zatlačil svými rty na má ústa ještě silněji. Nekoná se žádný pohyb, žádná práce jazyka, díky bohu. A naštěstí taky absolutně žádná chemie ani elektrický výboj. Jsem jako němá figurína přilepená ke rtům evidentně heterosexuálního muže s dokonale zastřiženým, ale neuvěřitelně lechtajícím vousem.

Vykroutím se a rychle vstanu. Jsem si plně vědoma, že jsem mu právě ukázala kalhotky z Marks&Spencer‘s (pět kusů za sedm liber). A nejen jemu, ale i všem pojídačům sendvičů tady v parku. Rychle opráším trávu z oblečení i tváře. „No, Roberte, to bylo nečekané.“

„Takže kdy o tom povíš Fergusovi?“ zeptá se Robert, když procházíme parkem směrem k práci. Proplete paži s mojí, jako bychom byli dvě dospívající dívky na nákupním výletu do River Island.

„Hm, řekla bych, že se to má, Roberte, že se to má…“

Že se to má, Roberte, takhle. Ještě před třemi minutami jsem si myslela, že jsi můj homosexuální, přátelsky naladěný šéf, a teď znovu prožívám všechny ty příšerně trapné okamžiky, kdy jsem s tebou flirtovala, protože jsem si myslela, že můžu. A přesto, že jsi opravdu báječný a umíš člověka udělat neuvěřitelně šťastným, a asi budeš jednou až trochu příliš zapálený manžel, tak mám ve skutečnosti docela ráda tu rodinu, kterou mám.

Rodinu, kterou mám.

Mám ráda rodinu, svou vlastní. To je šok. Najednou všechno dává smysl.

„Má se to, Roberte, takhle. Jsem vdaná. Šťastně. No, svým způsobem. Pracujeme na tom. Jsem neuvěřitelně polichocená, ale nikdy jsem o tobě takhle nepřemýšlela.“

Strčí si ruce do kapes a pomalu pokývne hlavou. Vyhýbá se mému upřenému pohledu. „Ty sis myslela, že jsem gay, že je to tak?“

„Uf, no, já… Já jsem nikdy, hm… no, ano, tak trochu.“

Přitiskne si obě ruce sevřené do pěstí na spánky. „Proč se mi tohle pořád děje?“

Je mi jasné, že je to očividně řečnická otázka a ve skutečnosti nechce slyšet odpověď, a tak mlčím a zahanbeně se na něj usměju.

Zakašle. „Bude nejlepší, když o tomhle už nikdy nebudeme znovu mluvit.“

„Ano. Naprosto. Nikdy.“ Gestem naznačím zapínání zipu na ústech a pak rozmáchle zahodím imaginární klíč tak daleko, jak to jen jde.

Večer jsem už v posteli a místo vedle mě zeje prázdnotou, protože Fergus chce dokoukat film, a já přemítám, zda jsem se Robertovi vyjádřila jasně. Ve skutečnosti mě nic na světě nepřiměje k tomu, abych to s Fergusem ukončila. Mohla bych začít od začátku. Mohla bych si trochu užívat. Tak jako on. Mohla bych si dopřát super sexy románek, kdy se budeme potkávat v setmělých koktejlových barech; on objedná láhev šampaňského v kyblíku s ledem a já tam dorazím s čerstvou epilací v intimních partiích. Robert je navíc velice pozorný. Před pár lety mi ke čtyřicátinám koupil nádherně ilustrovaný výtisk Malých žen, protože jsem se mu kdysi mezi řečí zmínila, že to je moje oblíbená kniha. Byl pečlivě zabalený do kousku hedvábí. Na rozdíl od Ferguse, který mi dal voucher na lázeňské procedury. Dárek, který věnujete, když si nevíte rady. Dost mě to tehdy naštvalo. Pochopitelně, že jsem to nedala najevo, ale skutečně jsem doufala, že od něj dostanu něco, co mi dokáže, že mě zná lépe. Důkaz, že mě pořád miluje. Nemuselo to být nic drahého. Stačilo by cokoli, nad čím by přemýšlel. Jakmile se začalo blížit datum, do kterého bylo nutné poukaz využít, začala jsem přemýšlet, zda by nám společný víkend neprospěl, a tak jsem přeorganizovala směny a zaúkolovala mamku, aby hlídala, abych ho překvapila. Jenže pár dní předtím to můj pracovní náhradník odpískal a Iris šlápla v parku na injekční stříkačku a potřebovala okamžitě ošetřit. Takže to celé vyšumělo. Letos mi Fergus koupil k narozeninám malý ruční vysavač, protože jsem kdysi pronesla, že ty drobky z toustovače jsou neustále na lince. Děti mi pouze popřály všechno nejlepší. A to jen proto, že jsem oznámila, že mám dneska narozeniny. Máma mi dala krmítko na zahradu navzdory tomu, že jsem nikdy neřekla nic o tom, že bych měla ráda ptactvo nebo že bych vkročila do zahrady z jiného důvodu, než je pověšení prádla.

Následující týden Robert pokaždé okamžitě zdrhnul, kdykoli jsem vkročila do lékařského pokoje. V určitém slova smyslu jsem si teď v práci připadala jako u sebe doma. Je pátek, o pět dní později, a všechno působí nějak jinak. Robert na mě čeká na recepci a popohání mě k sobě do kanceláře ještě dřív, než stihnu pozdravit Pam a pověsit si kabát.

„Stalo se něco?“ zeptám se, jakmile ukáže na židli, na kterou bych se měla posadit.

„Jessico,“ začne formálně tak, až ho nepoznávám. „Byl jsem zkontaktován místním zdravotním úřadem ohledně jejich potřeby atestovaného lékaře do jedné ordinace a požádán, zda bych nezvážil toto místo nabídnout jednomu z našich zaměstnanců. Okamžitě jsem si vzpomněl na tebe.“