DEVNEY PERRY

Král

Série CLIFTON FORGE

Copyright © 2019. GYPSY KING by Devney Perry

Cover design © Hang Le

Translation © Žaneta Ziecinová, 2022

Original English title: GYPSY KING

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-451-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-452-9 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

KAPITOLA 1

BRYCE

„Dobré ráno, Arte.“ Na znamení pozdravu jsem zdvihla kelímek s kávou ve své ruce a vstoupila do budovy prosklenými dveřmi.

Art mi pozdrav oplatil svým vlastním hrnkem. „Ahojky, holčičko. Jak se dneska máš?“

V novinách Clifton Forge Tribune jsem byla holčička, drahoušek a občas dokonce zlatíčko, protože jsem tu ve svých pětatřiceti letech byla nejmladší, a to o celých třináct let. Ačkoli jsem vlastnila polovinu firmy, stále mě vnímali jen jako majitelovu dceru.

„Skvěle.“ Zahýbala jsem rameny, stále ve mně přetrvávala diskotéka, kterou jsem si pustila v autě cestou do práce. „Sluníčko svítí. Kytky kvetou. Bude nádhernej den. Cítím to v kostech.“

„Doufám, že máš pravdu. Jediný, co v tuhle chvílí cítím já, je pálení žáhy.“ Art se uchechtl, až mu nadskočilo jeho objemné břicho. Dokonce i v kapsáčích a světle modré košili mi připomínal Santa Clause.

„Je tu táta?“

Přikývl. „Když jsem sem v šest dorazil, už tady byl. Řekl bych, že se snaží opravit jednu z tiskáren.“

„Sakra. Radši bych se měla jít ujistit, že se nenaštval a celou tu věc nerozebral. Zatím ahoj, Arte.“

„Ahoj, Bryce.“

Prošla jsem kolem recepce, kde seděl Art, a otevřela dveře vedoucí do kanceláře. Do nosu mě udeřila vůně čerstvě uvařené kávy a novinového papíru. Ráj. Do této vůně jsem se zamilovala už jako pětiletá holčička, když mě táta jednou vzal o svátečním dni do práce, a od té doby ji žádná jiná vůně nepřekonala.

Prošla jsem prázdnou kanceláří mezi pracovními stoly a zamířila ke dveřím v zadní části místnosti, které vedly do tiskárny.

„Tati?“ můj hlas se nesl otevřeným prostorem a odrážel se od zdí z betonových tvárnic.

„Jsem pod Gossem!“

Strop zde byl vysoký a visely z něj trubky a všemožné rozvody. Pronikavá a nenapodobitelná vůně novin nabývala na síle v místech, kde stály ohromné papírové role a nádoby s černým inkoustem. Vychutnávala jsem si každý krok touto místností, moje boty na podpatku na betonové podlaze hlasitě klapaly a já vdechovala směsici vůní papíru, rozpouštědel a strojních olejů.

Mojí dětskou láskou nebyl kluk, ale čerstvě vytištěné noviny v rukách. Pro mé rodiče bylo záhadou, proč jsem šla po vysoké škole pracovat do televize, a ne do novin. Měla jsem pro to tehdy spousty důvodů, ale na žádném z nich už nyní nezáleželo.

Protože teď jsem pracovala tady, v otcových novinách. Vrátila jsem se ke kořenům.

Goss byla naše největší a hlavní tiskárna. Stála podél nejdelší zdi a zabírala celou její délku. Tátovy nohy v džínách a hnědých botách vykukovaly zpoza první ze čtyř věží.

„Co se dneska pokazilo?“ zeptala jsem se.

Vysunul se odtamtud ven, postavil se a otřel si ruce do svých džín, takže mu na stehnech zůstaly mastné skvrny od oleje a inkoustu. „Zatracená mašina. S podavačem papíru něco je. Při každé desáté otočce se zadrhne a zničí celou stránku. Jenže odsud to vypadá v pořádku, takže netuším, co bych měl, k čertu, vlastně opravovat.“

„To mě mrzí. Můžu ti nějak pomoct?“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Budeme muset zavolat odborníka, aby to opravil. Bůhví, jak dlouho to bude trvat a kolik to bude stát. Prozatím můžeme jen tisknout něco navíc, abychom měli náhradu.“

„Aspoň že funguje a nemusíme tisknout ručně.“ Pohlédla jsem směrem k prastarému stroji v protějším rohu. Použila jsem ho jenom jednou, abych viděla, jak funguje, a ruka mě ze všeho toho točení bolela celý týden.

„Měla bys v rozpočtu počítat s novou tiskárnou nebo generální opravou téhle, a to v nejbližší době.“

Poklepala jsem si prstem na spánek. „Jasně.“

Táta mluvil o rozpočtech a plánech do budoucna od chvíle, kdy jsem se před šesti měsíci přestěhovala do Clifton Forge. Nyní jsme vlastnili firmu rovným dílem – když jsem se vrátila zpět do města, koupila jsem její polovinu. Měla jsem v plánu časem od rodičů odkoupit celý jejich podíl v Tribune. Neměli jsme zatím pevně stanovené datum, kdy by k transakci mělo dojít, což mi vyhovovalo. Nebyla jsem ještě připravená firmu zcela převzít a táta nebyl připravený ji opustit.

Ke štěstí mi stačilo mít pod svými články uvedeno Bryce Ryanová, novinářka. A táta si mohl na pár dalších let ponechat titul šéfredaktor.

„Co máš dneska v plánu?“ zeptal se mě.

„Ale, nic moc.“ Až na sbírání informací o bývalém motorkářském gangu ve městě.

Táta přimhouřil oči. „Co máš za lubem?“

„Nic.“ Zapomněla jsem, jak snadno dokázal rozpoznat lež. Zvedla jsem jednu ruku, druhou jsem schovala za záda a překřížila prsty. „Přísahám.“

Zacukal mu koutek úst. „Většinu lidí možná oblafneš, ale mě ne. Ten úšklebek znám. Koleduješ si o maléry, že jo?“

„Maléry mi znějí hrozně dětinsky a zákeřně. A já se přitom chci jen zastavit na policejní stanici a pozdravit velitele Wagnera. Už pár týdnů jsem s ním nemluvila. A pak si musím nechat vyměnit olej v autě.“

Táta obrátil oči v sloup. „Takže za prvé, Marcus není idiot. Tu tvoji hru na neviňátko ti taky nezbaští. A noviny si nemůžou dovolit být na kordy s velitelem, takže na něj buď milá. Když se naštve, tak už nám nikdy pomocnou ruku nepodá. A za druhé, vím přesně, proč si necháváš ‚vyměnit olej‘. Nemysli si, že jsem si nevšiml, že hledáš starý články o Tin Gypsies.“

„Já, no…“ Sakra. Požádala jsem Arta, aby mi nějaké články vytáhl z archivu, nejspíš to pak řekl tátovi, ačkoli jsem mu za jeho mlčení přinesla tobolky na pálení žáhy a domácí skořicové rolky. Zrádce.

„Drž se od nich dál, Bryce.“

„Ale za tím je schovaný příběh. Neříkej mi, že to necítíš. Mohla by to pro nás být ohromná reportáž.“

„Ohromná reportáž?“ Nevěřícně zakroutil hlavou. „Jestli chceš ohromovat, měla by ses radši vrátit do Seattlu. Myslel jsem, že ses přestěhovala zpátky kvůli zpomalení. Aby sis užívala života. Nejsou tohle snad tvoje slova?“

„Jasně že jsou. A taky že jsem zpomalila.“ Už jsem nevstávala ve tři ráno, abych byla v televizi včas na ranní show. Už jsem si nezkracovala vlasy, abych uspokojila producenta, ani jsem nemusela neustále držet dietu. Už jsem nečetla před kamerou reportáže jiných lidí. Místo toho jsem psala svoje vlastní.

Bylo to báječné, ale po dvou měsících maloměstského života v Montaně mě začínalo popadat lehké šílenství. Telefonní hovory do nemocnice kvůli oznámením o nově narozených dětech a do pohřebního ústavu kvůli nekrologům pro mě nebyly dostatečnou intelektuální výzvou. Potřebovala jsem nějaké vzrušení. Potřebovala jsem pořádný příběh.

A podle mě, z autodílny ve Clifton Forge příběh přímo zářil.

Zhruba před rokem se motorkářský klub Tin Gypsy rozpadl. Byl to jeden z nejvýznačnějších a nejlukrativnějších gangů v Montaně a jeho fungování bylo ukončeno bez vysvětlení.

Bývalí členové prohlásili, že se chtějí soustředit na provoz autoservisu ve městě. Jejich dílna si získala věhlas mezi celebritami a v lepších kruzích díky restaurování veteránů a výrobě motorek na zakázku.

Ale muži jako oni – muži jako Kingston „Dash“ Slater, s jeho neobyčejně krásným zevnějškem, ďábelským úsměvem a chvástavou domýšlivostí – si moc užívají. Prahnou po nebezpečí a životu na hraně, bez omezení. A gang Tin Gypsy měl moci i peněz na rozdávání.

Tak proč se toho všeho vzdali?

Nikdo to nevěděl. A pokud ano, nikde se o tom nemluvilo.

„Nepřipadá ti zvláštní, že v uplynulém roce o nich nikde v novinách nebyla ani zmínka? A nikde žádné vysvětlení, proč rozpustili svůj ‚klub‘? Z nechvalně známých členů gangu se přes noc stali příkladní občané. Na to jim neskočím. Je to až moc klidné. Moc čisté.“

„To bude tím, že oni jsou čistí,“ namítl táta.

„Jasně. Jako lilie,“ odpověděla jsem s kamennou tváří.

„Vyznívá to, jako bychom je všichni kryli.“ Zamračil se. „No tak. Nemyslíš si, že kdyby tam byl příběh, tak bych ho napsal? Nebo máš o mně, jako o reportérovi, tak malé mínění?“

„Nic takového jsem neřekla. Samozřejmě že bys tu reportáž napsal.“

Ale pátral by po ní? Nepochybovala jsem o tátových pátracích schopnostech. Ve své době byl reportérskou hvězdou. Když se ale před lety s mámou přestěhovali do Clifton Forge a koupili Tribune, zpomalil. Už nebyl tak zapálený jako dřív. Už nebyl tak hladový.

A já? Já jsem umírala hlady.

„Jestli žádný příběh není, tak není,“ opáčila jsem „Jediné, co mě to bude stát, bude můj čas, ne?“

„Jako tvůj otec a partner ti musím naplno říct, že se mi to nelíbí. Možná už nejsou gang, ale tihle hoši jsou ostří. Nerad bych, abys s nimi přišla do křížku.“

„Rozumím. Zeptám se, na co potřebuju, a budu se držet dál.“ A tak dále.

„Bryce,“ řekl varovně.

Zvedla jsem ruce a předstírala bezelstnost. „Co?“

„Buď… opatrná.“

„Já jsem opatrná. Vždycky.“ Dobře, občas. Tátova definice opatrnosti se od té mojí trošku lišila.

Stoupla jsem si na špičky a políbila ho na tvář. Ode dveří jsem zamávala a vytratila se z tiskárny dříve, než by mi stihl vymyslet práci, která by mě uvěznila na celý den za stolem.

Policejní stanice se nacházela na opačném konci města než noviny. Stála na břehu řeky Missouri na rušné ulici plné restaurací a kanceláří. Řeka rychle plynula a byla plná vody z tajícího horského sněhu. Červnové slunce na hladině vytvářelo zlatavé světelné odlesky. Vzduch v Montaně byl čistý a svěží. Byla to moje druhá nejoblíbenější vůně, hned po vůni novinového papíru.

Vůně mého mládí. Vůně, která mi v Seattlu chyběla.

Zaparkovala jsem, vešla na stanici a prohodila pár slov s úředníkem za přepážkou. Potom jsem poděkovala své šťastné hvězdě, že mě dostala dovnitř bez jakýchkoli potíží. Při svých prvních třech návštěvách u velitele si mě tu vzali pěkně do parády. Otisky prstů. Ověření spolehlivosti. Fotografie.

Možná to byl protokol.

Možná nemají rádi novináře.

Dnes ráno panovalo na stanici ticho. Pár úředníků sedělo za svými stoly s hlavami skloněnými ke klávesnici nebo k propiskám a věnovali se administrativě, zatímco ostatní hlídkovali v ulicích. Kancelář velitele se nacházela v zadní části budovy. Okno za jeho stolem mělo nádherný výhled na řeku.

„Ťuk, ťuk.“ Zaklepala jsem na otevřené dveře a vstoupila dovnitř. „Dobré ráno, veliteli.“

„Dobré ráno, Bryce.“ Odložil dokument, který právě četl.

„Víte, nikdy nedokážu rozeznat, jestli máte na tváři šťastný nebo podrážděný úsměv, když sem přijdu.“

„To záleží.“ Pohledem zamířil k mojí kabelce a svraštil své husté obočí.

Sáhla jsem do kabelky a vytáhla sáček pendreků. „Jak si vedu?“

Pokrčil rameny a očima sledoval balíček Twizzlers, který jsem před něj položila na stůl. Posadila jsem se na jednu z židlí pro hosty. Při svých předchozích návštěvách jsem mu postupně donesla tyčinky Twix, Snickers a M&M’s. K těmto sladkostem ale zůstal přinejlepším lhostejný. Tak jsem dnes na benzínce zariskovala a koupila mu sladkosti s ovocnou příchutí.

„To vypadá na šťastný úsměv, ale přes ten knír se to těžko pozná.“

Uchechtl se a rozbalil sáček, zatímco já jsem nenápadně sevřela pěst na znamení vítězství. „Věděl jsem, že na to nakonec přijdete.“

„Mohl jste mi to prostě říct.“

„A co by to pak bylo za zábavu?“ Velitel Wagner si strčil pendrek do pusy a ukousl z něj pořádný kus.

„To budu každou informaci od vás získávat takhle těžko?“

„Nikoli,“ odpověděl, „každý týden vydáváme tiskovou zprávu. Jediné, co musíte udělat, je stáhnout si ji. Snadný jako facka.“

„Ach, jasně. Týdenní tisková zpráva. Jakkoli ohromující tyto zprávy jsou, já jsem měla na mysli trochu… podrobnější informace.“

Velitel si dal prsty pod bradu. „Nic pro vás nemám. Stejně jako jsem pro vás nic neměl před dvěma týdny. Nebo před třemi. Nebo před čtyřmi.“

„Nic? Ani malinkaté sousto, které jste náhodou zapomněli napsat do tiskové zprávy?“

„Nic nemám. Clifton Forge je v těchto dnech vcelku nudné místo. Je mi líto.“

Zamračila jsem se. „Ne, není.“

Zasmál se a znovu kousl do pendreku. „Máte pravdu. Není mi to líto. Mám příliš práce s užíváním si toho klidu a míru.“

Velitel Wagner měl nesmírnou radost z toho, že jeho tiskové zprávy obsahovaly výhradně občasná volání na tísňovou linku 911, nahodilá rušení nočního klidu o sobotách způsobená opilci a ojedinělé drobné krádeže, jejichž viníky byli nezbední teenageři. Tohle město už během let zažilo vražd a chaosu víc než dost – díky Tin Gypsies. Ten motorkářský gang nejspíš velitele Marcuse stál mnoho šedivých vlasů.

Z toho, co jsem byla schopná najít ve zpravodajských archivech, bylo zřejmé, že bývalí členové Tin Gypsy strávili za mřížemi poměrně málo času, vlastně spíš žádný. Buď velitel jejich zločiny přehlížel, nebo uměli zatraceně dobře zametat stopy.

V dobách největší slávy vedl klub Tin Gypsy Draven Slater. Vídala jsem ho ve městě, nosil se se stejnou aureolou bezohlednosti a přehnanou sebejistotou, jakou předal svému synovi Dashovi. Ale ani jeden z nich mi nepřipadal jako hlupák.

Zastávala jsem teorii, že jakkoli byl velitel místní policie Marcus Wagner zatraceně schopný policista, byli Draven, Dash a jejich Gypsies vždy o krok před ním.

Bylo zřejmé, že pokud budu chtít získat svůj příběh, budu muset vynaložit veškeré své úsilí a um. Draven se v autoservisu stáhl do pozadí, což znamenalo, že budu muset čelit Dashovi. Chvíli jsem ho už sledovala.

Jezdil na své černé motorce po Hlavní třídě, jako by mu patřil celý Clifton Forge, a oslňoval svým zářivě bílým úsměvem. Byl to takový ten typický zlobivý kluk. Z jeho sexy úsměvu, ostře řezané čelisti a jednodenního strniště všechny ženy omdlévaly.

Všechny kromě mě.

Všechny ženy ve městě by si rády užily trochu zábavy s jeho úchvatným tělem. Já jsem od Dashe chtěla získat jeho tajemství.

Ale potřebovala jsem velitelovu pomoc, abych se k němu dostala.

Při svých předchozích návštěvách zde jsem se o klubu nezmínila ani slovem, přišla jsem se pouze seznámit s velitelem a získat si důvěru. Ale jestli jsem měla začít s pátráním, bylo načase vsadit všechno na jednu kartu.

„Nevíte, proč klub Tin Gypsy tak náhle skončil?“

Jeho čelist se zastavila uprostřed žvýkání, přimhouřil oči. „Ne.“

Špatný tah. Teď bude zarytě mlčet.

„Fajn,“ zvedla jsem ruce, „byla jsem jenom zvědavá.“

„Proč?“

„Pravdu? Intuice mi říká, že se za tím skrývá reportáž.“

Velitel polkl a opřel si lokty o stůl. „Poslyšte, Bryce. Líbíte se mi. Mám rád vašeho tátu. Je příjemné, že noviny teď řídí slušní novináři. Ale jste tady nová, tak mi dovolte jednu lekci z historie.“

Posunula jsem se na okraj židle. „Dobře.“

„Naše město zažilo za posledních dvacet let více problémů, než kolik jich jiná města nemají za sto. Gypsies sem vnesli hodně špíny. Vědí to, a snaží se to odčinit. Během posledního roku se z nich stali spořádaní občané. Do puntíku dodržují zákony a město se mění. Naši občané se v noci na ulici cítí bezpečně. Nechávají odemčená auta, když vyběhnou do obchodu. Tohle je slušné město.“

„Nesnažím se bránit pokroku.“

„Skvělé. Tak nechte ten klub na pokoji. Stál jsem proti nim tváří v tvář víckrát, než bych mohl spočítat. Za co jsem je mohl potrestat, za to jsem je potrestal. Ale sleduju je dál. Jestli udělají něco nezákonného, budu první, kdo jim to spočítá. To mi věřte.“

Velitel nezněl jako fanoušek jejich bývalého klubu. To bylo dobré vědět. Ale jestli se domníval, že mě tohle varování odradí, tak se mýlil. Teď mě zajímalo ještě víc, co způsobilo uzamčení dveří do jejich klubovny.

Jestli vůbec zamčené byly. Možná tohle celé byla jen jedna velká fraška.

„Ehm, veliteli?“ Policista v uniformě vstrčil hlavu do dveří. „Máme případ, který si žádá vaši pozornost.“

Velitel Wagner si vzal další pendrek a postavil se. „Díky za to sladké.“

„Nemáte zač.“ Také jsem si stoupla. „Příště raději Starbursts nebo Skittles?“

„Noste mi pendreky a budeme spolu dobře vycházet.“ Vyprovodil mě ke dveřím. „Mějte se. A pamatujte, co jsem vám říkal. Některé věci a některé lidi je lepší nechat na pokoji.“

„Jasňačka.“ Nejspíš bych před ním neměla zmiňovat, že moje příští zastávka bude v autodílně Dashe Slatera.

Zamávala jsem veliteli i druhému policistovi a zamířila chodbou k východu. Dveře se znakem dámských toalet mi přišly právě vhod, jelikož jsem vypila příliš mnoho kávy. Umyla jsem si ruce a cítila narůstající zvědavost z prvního setkání se členy gangu Tin Gypsy, když jsem však chtěla otevřít dveře, zaujalo mě slovo, které pronesl jeden ze dvou mužů na chodbě.

Vražda.

Zarazila jsem se, postávala na místě a poslouchala škvírkou pootevřených dveří. Ti muži byli blízko sebe a své hlasy ztišili téměř do šepotu.

„Hlášení dostal Riley. Prý nikdy neviděl tolik krve. Teď podává veliteli hlášení. Pak bychom se měli všichni připravit na výjezd.“

„Myslíš, že to udělal?“

„Draven? Jasně, sakra. Možná konečně budeme mít něco, co tomu kluzkýmu parchantovi přišijeme.“

Ach. Můj. Bože. Jestli mě neklame sluch, právě jsem vyslechla dva policisty při hovoru o vraždě, v níž je Draven Slater hlavní podezřelý. Musím se dostat ven z toalet. Hned.

Pomalu jsem přivřela dveře a udělala tři tiché kroky nazpět. Pak jsem hlasitě zakašlala a podpatky rázně klapala na dlažbě. Vztekle jsem rozrazila dveře a předstírala překvapení, že za nimi někdo stojí.

„Ach, k čertu.“ Položila jsem si ruku na srdce. „Vyděsili jste mě, pánové. Nevěděla jsem, že tu někdo je.“

Vyměnili si významné pohledy a rozestoupili se.

„Omlouváme se, madam.“

„Nic se neděje.“ Usmála jsem se, prošla kolem nich a snažila jsem se ze všech sil udržet klidný krok bez známek spěchu.

Zastrčila jsem si pramen vlasů za ucho a využila tento posunek, abych se ohlédla přes rameno do kanceláře. Tři policisté stáli u stolu v protějším rohu a ani jeden si nevšiml, že odcházím. Dva muži o překot hovořili. Rychle pohybovali ústy a mluvili jeden přes druhého. Do toho rozhazovali rukama. Třetí policista stál s rukama zkříženýma na hrudi, byl pobledlý a přešlapoval z nohy na nohu.

Srdce mi splašeně tlouklo, když jsem dorazila k východu a vyšla z budovy. Jakmile se mi slunce opřelo do tváře, dala jsem se do pohybu a rozeběhla se k autu.

„Kruci!“ Nastartovala jsem a zařadila zpátečku. „Věděla jsem to!“

Ruce se mi třásly, když jsem se řítila ulicemi a neustále se ohlížela do zpětného zrcátka, abych se ujistila, že za mnou nejedou policisté.

„Mysli, Bryce. Jaký je plán?“ Neměla jsem tušení, kde se vražda stala, takže jsem se nemohla objevit na místě činu. Mohla jsem počkat a následovat policii, ale vyhodili by mě dřív, než bych něco zahlédla. Takže jaké jsou další možnosti?

Být očitý svědek při Dravenově zatčení. Bingo.

Sakra, napadlo mě, Draven v servisu ani nemusí být. Musela jsem hrát vabank, tohle byla nejlepší šance na sólokapra. O vraždě samotné si potom můžu přečíst v té slavné tiskové zprávě.

Ano, pokud by mi štěstí zůstalo nakloněno, ocitla bych se uprostřed dění, až budou Dravena odvádět do vazby. A doufala jsem, že Dash u toho taky bude. Třeba ho to zaskočí natolik, že se mi naskytne příležitost vidět ho při chvilkové slabosti. Mohla bych se dozvědět něco, co by mi pomohlo odhalit tajemství skrytá za tou jeho neuvěřitelně líbivou tvářičkou.

Usmála jsem se za volantem.

Nastal čas na výměnu oleje.

KAPITOLA 2

BRYCE

Srdce mi bušilo jako o závod, když se na dohled objevil cliftonforgeský autoservis. Ruce se mi třásly. Tohle vzrušení – tohle jedinečné potěšení, které jsem zažívala výhradně při pátrání – byl důvod, proč se ze mě stala reportérka. Žádné sezení před kamerou a předčítání cizích reportáží.

Hnacím motorem pro reportáž o klubu Tin Gypsy byl pocit selhání. Důvod, proč to pro mě bylo tak, tak hrozně důležité, byla lítost a výčitky svědomí.

Vybrala jsem si kariéru v televizi a vložila do ní tolik nadějí. Změnila jsem směr, odstěhovala se, vzdala se práce v novinách, kterou jsem plánovala odjakživa. Odešla jsem od práce, do které jsem podle předpokladů všech měla nastoupit. Ale já po skončení vysoké školy nechtěla jít v tátových stopách, alespoň ne hned. Bylo mi lehce přes dvacet, měla jsem neokoukanou tvářičku. Chtěla jsem si vyšlapat svou vlastní cestu. Takže jsem se z Montany přestěhovala do Seattlu a začala pracovat v televizi.

V průběhu let jsem dělala různá rozhodnutí. Žádné z nich se v tu danou chvíli nezdálo špatné. Až jsem se jednoho dne o deset let později probudila ve svém bytě v Seattlu a uvědomila si, že součet všech těchto dobrých rozhodnutí v souhrnu tvořil nedobrý život.

Práce mě nenaplňovala. Většinu nocí jsem spala o samotě. Když jsem se podívala do zrcadla, viděla jsem třicátnici, která nebyla šťastná.

Televizní stanice vlastnila celý můj život. Každý můj krok se přizpůsoboval jejich požadavkům. A protože jsem měla tak trochu zvláštní pracovní dobu, ani jsem se nenamáhala randit. Jaký muž by chtěl večeřet ve čtyři, aby mohl být v sedm v posteli? Když mi bylo dvacet, nepřikládala jsem tomu takovou váhu. Měla jsem za to, že se ten pravý jednoho dne objeví. Že do sebe všechno zapadne, až nastane správný čas. Že se vdám. Budu mít rodinu.

Každopádně, nic nikam nezapadlo. A kdybych zůstala v Seattlu, neměla bych ani šanci, že zapadne.

V Clifton Forge jsem začala úplně od začátku. Znovu jsem přehodnotila svoje očekávání do budoucna. Šance, že si najdu chlapa a budu mít děti, dokud je to fyzicky možné, se snižovaly. Takže pokud mým osudem bylo zůstat starou pannou, alespoň jsem si hodlala užívat svou práci.

Celá moje kariéra v Seattlu se nakonec ukázala jako bouda. Televizní producenti mi donekonečna slibovali, že časem získám více svobody. Ujišťovali mě, že budu mít příležitost připravovat své vlastní reportáže namísto toho, abych dělala rozhovory s jinými žurnalisty a předčítala schválené texty z kartiček.

Buďto lhali, nebo se domnívali, že nemám dostatek talentu.

Ať tak či onak, domů jsem se vrátila s pocitem selhání. Ale selhala jsem doopravdy?

Možná. Kdybych nestála pořád jen před kamerou, kdybych při práci mohla používat mozek a nebyla důležitá jen moje pěkná tvářička, pak bych se snad konečně prosadila. Dokázala bych sama sobě, že jsem dobrá.

Celý svůj dosavadní život jsem zasvětila žurnalistice. Hledání skrytých pravd a odhalování lží. Bylo to víc než jen práce, byla to moje vášeň. Pokud v tomto malebném městečku někde pod povrchem číhal velkolepý příběh, já ho najdu a odvyprávím.

Vyšetřování vraždy týkající se Dravena Slatera? Hlásím se.

Moje noha se doslova vznášela nad plynovým pedálem. Stála jsem na křižovatce přes ulici od autoservisu a čekala na zelenou. Ve zpětném zrcátku jsem vyhlížela, jestli neuvidím červená a modrá světla. Jestli sem velitel vyrazil zatknout Dravena, neměla jsem příliš velký náskok.

Tedy, pokud jsem vůbec jela správným směrem.

Byla tu možnost, že Draven nebyl v servisu, ale doma, a policisté měli namířeno tam. Já jsem však pokračovala v cestě do servisu. Ať už se mi mělo podařit Dravena vypátrat, nebo ne, chtěla jsem nejdříve jet tam.

Nastal den, kdy poznám Dashe Slatera. Dnes budu mít příležitost posoudit svého soupeře.

Použila jsem koleno k uchycení volantu a svlékla jsem si svetr, který jsem si přes sebe ráno přehodila. Naštěstí jsem pod ním měla černé tílko s hlubokým výstřihem a bez skvrn po deodorantu. Řídila jsem jednou rukou, vytáhla jsem z kabelky malý suchý šampon pro nouzové případy a načechrala si vlasy. Pár vteřin předtím, než jsem dorazila na parkoviště, jsem si ještě stihla nalíčit rty tmavě růžovou rtěnkou.

Autodílna byla obrovská. Párkrát jsem už projížděla kolem, ale nikdy jsem tu nezastavila. Nyní mi to tu začalo trochu nahánět hrůzu, když jsem parkovala před čtyřmi otevřenými vraty, která se tyčila nad mým audi.

Na konci dlouhého asfaltového parkoviště vedle malého lesíku stála zastrčená budova. Okna měla tmavá a kolem kliky na vstupních dveřích visel silný řetěz. Visací zámek na něm se na slunci blýskal.

To musela být bývalá základna klubu Tin Gypsy. Klubovna – tak tomu tyto gangy říkají, že? Ale nestála před ní žádná auta ani motorky. Tráva kolem byla přerostlá.

Na první pohled vypadala budova opuštěně a zaostale. Ale kolik chlapů mělo k tomu visacímu zámku klíč? Kolik chlapů do ní vstupovalo po západu slunce? Kolik chlapů do ní vcházelo skrytým zadním vchodem?

Zakázala jsem si budovu soudit podle vzhledu. Jistěže zvenčí vypadala zpustle. Ale za těmi zamčenými dveřmi klidně mohla být pěkná.

Ve svých zrcátkách jsem viděla řadu motorek zaparkovaných proti vysokému drátěnému plotu, který ohraničoval pozemek autoservisu. Podél něj stály automobily čekající na opravu či restaurování, některé přikryté plachtou. Všechna čtyři garážová stání přede mnou byla plná vozidel – tři náklaďáky a červený veterán.

Ocelová stěna servisu v ranním slunci zářila. Kancelář stála nejblíže k ulici. Velký nápis AUTOSERVIS CLIFTON FORGE byl precizně nastříkaný přímo na ocelový povrch budovy červenou, černou, zelenou a žlutou barvou.

Uvnitř za automobily bylo dokonale čisto. Očekávala jsem mastné a špinavé prostory. Zářivky osvětlovaly betonovou podlahu, která byla z větší části beze skvrn. Červené ponky podél zdí zářily novotou a čistotou. Z tohoto místa stříkaly peníze. Mnohem víc peněz, než by mohl vydělat autoservis na malém městě na výměnách olejů a pneumatik.

Naposledy jsem zkontrolovala vlasy a rtěnku ve zpětném zrcátku a vystoupila z auta. V momentě, kdy jsem bouchla dveřmi, objevili se dva automechanici zpoza kapot náklaďáků, na nichž pracovali.

„Dobré ránko.“ Jeden z nich na mě mávl a pak mě sjel pohledem od hlavy k patě. Usmál se od ucha k uchu. Líbilo se mu, co vidí.

Bod pro moje tílko.

„Dobré ráno.“ Mávla jsem, když oba zamířili mým směrem.

Oba na sobě měli džínovou kombinézu a boty s pevnou podrážkou. Štíhlejší z nich měl vlasy ostříhané nakrátko. Na jeho krku tak bylo vidět černé tetování, které mizelo pod límečkem kombinézy. Silnější muž měl do culíku svázané černé vlasy a rozepnutou kombinézu uvázanou kolem pasu. Bílé tričko s krátkými rukávy odhalovalo jeho svalnaté paže se spoustou barevného tetování.

Možná proto se dílna topila v penězích. Polovina svobodných žen v zemi by si ráda dojela na výměnu oleje až sem k těmto sexy mechanikům. Avšak ani jeden z těchto pohledných mužů nebyl ten, kterého jsem hledala.

Kde se nacházel Draven? Doufala jsem, že v kanceláři popíjí kávu.

„Co pro vás můžeme udělat, madam?“ zeptal se mě krátkovlasý muž a otíral si zamazané ruce do červeného hadru. „Už jsem dávno měla nechat vyměnit olej.“ Přehnaně jsem se zamračila. „Jsem v tomhle hrozná, věci kolem auta vždycky řeším, až když je skoro pozdě. Asi není žádná šance, že by se vám mě podařilo někam vměstnat ještě dneska dopoledne?“

Muži se na sebe podívali a přikývli, ale než stihli odpovědět, ozval se za nimi hluboký hlas. „Brýtro.“

Mechanici se rozestoupili a mezi nimi jsem spatřila samotného Dashe Slatera, jak si vykračuje naším směrem. Jeho kroky byly účelné. Přímo rázné. Očekávala jsem, že se tu s ním potkám, dokonce jsem v to doufala, ale nebyla jsem na to psychicky ani fyzicky připravená.

Naše oči se střetly. Srdce mi začalo bušit a tajil se mi dech. V hlavě jsem měla prázdno a nemohla jsem se soustředit na cokoli jiného, než jak mu tmavé džíny obepínají dlouhé nohy a silná, vypracovaná stehna.

Nikdy jsem neviděla muže, který by se pohyboval jako Dash, s takovou sebejistotou a charizmatem v každém kroku. Hrozilo, že mě jeho oříškové oči, ten pulzující vír zelené, zlaté a hnědé, očarují nějakým kouzlem.

Tělo mě zradilo, z chvění v mém nitru mi zůstával rozum stát. Přišla jsem kvůli reportáži. Přišla jsem ukrást tomuto muži všechna tajemství, pěkně jedno po druhém, abych je mohla rozmáznout na titulních stranách. Tahle primitivní živočišná reakce byla přinejmenším hloupá.

Ale kruci, když on byl tak sexy.

Pod černým úzkým trikem vynikala jeho svalnatá hruď a vyrýsované bicepsy. Kůži na rukou měl opálenou a jemnou, kromě míst, na nichž měl tetování, táhnoucí se vzhůru po obou jeho předloktích.

Smyslnost. Svůdnost. Kdesi v mysli mě napadlo ještě jedno slovo na „s“, ale když přistoupil k našemu hloučku, doslova jsem ztratila řeč.

Vážně… no do prčic.

Vždycky jsem upřednostňovala upravené a hladce oholené muže. Jednodenní strniště nebylo nic pro mě. On nebyl pro mě. Měla jsem ráda modré oči, ne hnědé. Líbily se mi krátké vlasy a Dashova hnědá kštice potřebovala střih už před několika týdny.

Tahle reakce byla čistá chemie, protože jsem s chlapem nespala už od… no, přestala jsem počítat měsíce, když se z nich stalo dvojciferné číslo.

„S čím vám můžeme pomoct, slečno?“ zeptal se mě Dash a široce rozkročil nohy, když se postavil mezi ty dva muže.

„S mým autem.“ Otočila jsem dlaní směrem ke svému audi. „Potřebuju vyměnit olej.“

Slunce se muselo posunout blíž k zemi, protože tu najednou bylo strašlivé horko. Krůpěje potu se mi začaly tvořit i ve výstřihu, když jeho pohled na okamžik sklouzl k mým ňadrům. Nedíval se déle než na zlomek vteřiny, ale zjevně upoutala jeho pozornost.

Druhý bod pro moje tílko.

Dash se obrátil na dlouhovlasého mechanika a hodil hlavou směrem k servisu. Muž přikývl, zabručel na krátkovlasého a oba dva se bez jediného slova vrátili ke své práci.

Takhle tady komunikují? Posunky brady a bručením? To bude obtížný rozhovor. A krátký.

Dash se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že jsme sami, a potom mi věnoval ten pověstný sexy úsměv, který jsem doposud viděla jen z dálky. Takhle z blízka se mi z něj točila hlava. „O tu výměnu oleje se postaráme. A taky o kompletní prohlídku. Na účet podniku.“

„To by bylo samozřejmě skvělé.“ Snažila jsem se mluvit vyrovnaným a veselým hlasem. „Ale zaplatím to. Díky.“

„Nemáte zač.“ Přistoupil blíž a jeho sto osmdesát něco vysoká postava mě částečně zaclonila před sluncem.

Měla jsem přirozené nutkání poodstoupit o krok vzad, aby mi nenarušoval osobní prostor, ale nepohnula jsem se ani o píď.

Možná si chtěl jen stoupnout blíž. Ale před lety jsem se dozvěděla, že arogantní muži často na ženách testují sílu svojí osobnosti. Dělají nepatrná gesta, aby viděli, kam až ji mohou postrčit, obzvláště, když ta žena je reportérka.

Dotýkali se kadeře mých vlasů, aby viděli, jestli ucuknu. Tyčili se nade mnou, aby viděli, jestli se přikrčím. A přistupovali moc blízko, aby viděli, jestli couvnu.

Dash buď věděl přesně, kdo jsem, a chtěl zjistit, jestli stáhnu ocas mezi nohy a uteču, nebo byl tak nafoukaný, že se domníval, že úsměv a výměna oleje mě dostanou do kolen, a když už tam budu, tak mu rozepnu pásek a odvděčím se mu za služby na účet podniku.

„Jste tady nová?“ zajímal se.

„Jo, jsem.“

Zamručel. „Divil jsem se, že jsem vás tu ještě neviděl.“

„Nechodím často ven.“ Vzduch kolem ztěžkl, jako kdyby kolem mojí osobní bubliny vyrostla cihlová zeď, přes kterou ke mně nemohl proniknout čerstvý jarní vzduch.

„To je škoda. Kdyby se vám zachtělo, přijďte do Betsy. Možná vám někdy koupím pivo.“

„Možná.“ Nebo taky ne.

Betsy byl nechvalně proslulý bar v Clifton Forge, nic, kam bych chtěla chodit za zábavou.

„Vypadá to, že tu máte rádi motorky.“ Otočila jsem se a poukázala na řadu zaparkovaných strojů za mnou.

„Dalo by se to tak říct. Většina z nás tady jezdí.“

„Nikdy jsem na tom neseděla.“

„Cože?“ ušklíbl se. „Tomu se nic nevyrovná. Možná že než vám koupím to pivo, tak vás nejdřív svezu.“

Ze způsobu, jakým pronesl slovo svezu, se mi zatajil dech. Podívala jsem se mu do očí, přeskočila tam jiskra. Představoval si každý z nás trochu odlišnou jízdu na té motorce? Protože navzdory veškeré mojí snaze vytěsnit ji z mysli, byla představa, jak sedím obkročmo za jeho úzkými boky, najednou to jediné, co jsem v hlavě měla. Z lačného pohledu v jeho očích jsem usuzovala, že jemu se vybavil podobný obrázek.

„Která motorka je vaše?“ zeptala jsem se, abych zapudila ty sexuální myšlenky.

Zvedl ruku a zápěstím se dotkl mého lokte, tento pohyb se zdál být nahodilý, ale určitě to udělal schválně. „Ta černá uprostřed.“

„Dash.“ Přečetla jsem jméno potištěné na jejím panelu, ozdobené plameny. „Tak se jmenujete?“

„Jo.“ Natáhl mezi nás ruku. „Dash Slater.“

Vložila jsem svoji ruku do jeho a snažila se nevnímat, jak mi poskočilo srdce, když svými prsty sevřel ty mé. „Dash. To je zajímavý jméno.“

„Přezdívka.“

„A jak se doopravdy jmenuješ?“

Usmál se a pustil moji ruku. „Tohle tajemství ženám říkám, až když mi dovolí koupit jim pivo.“

„Škoda. Já zase piju pivo jen s někým, o kom vím, jak se jmenuje.“

Zasmál se. „Kingston.“

„Kingston Slater. Ale říkají ti Dash. Říká ti taky někdo Kingu?“

„Nikdo, kdo by přežil první pokus,“ zavtipkoval.

„Ještě že to vím.“ Zasmála jsem se a opatrně vytáhla telefon z kapsy pro případ, že bych potřebovala něco vyfotit. Pak jsem si začala rukou ovívat obličej. „Je uvnitř horko? Nemáte tu místo, kde bych mohla počkat nebo se posadit?“

Třeba místo, kde se nachází tvůj již brzy uvězněný otec? Jestli policie vůbec dorazí. Proč jim to tak trvá?

„Pojď.“ Naznačil hlavou směrem ke dveřím kanceláře. „Můžeš počkat u mě v kanclu.“

Udělali jsme tři kroky, když na parkoviště přilítlo policejní auto s blikajícím majákem, ale bez sirén. Jo! Odolala jsem nutkání vítězoslavně zvednout ruce do vzduchu.

Dash se zarazil a zdvihl ruku, aby mě bránil před policií. Bylo to ochranné gesto, takové bych od bývalého kriminálníka rozhodně nečekala. Neměl by mě proti nim použít jako štít, a ne naopak?

Dva policisté bleskově vyskočili z auta. „Hledáme Dravena Slatera.“

Dash se narovnal a překřížil ruce na hrudi. „Co mu chcete?“

Policisté neodpověděli. Kráčeli ke dveřím kanceláře a zmizeli uvnitř právě ve chvíli, kdy na parkoviště dorazilo další policejní auto – tohle vezlo velitele.

Marcus vystoupil ze sedadla spolujezdce, vyrazil ke mně a Dashovi a cestou si posunul sluneční brýle na hlavu. „Co tady děláte, Bryce?“

„Nechávám si měnit olej.“

„Snad jsem vám řekl, abyste se držela zpátky.“

„Moje auto je úplně nové, veliteli,“ ušklíbla jsem se, „chci, aby tak dlouho vydrželo, a slyšela jsem, že správná péče je základ.“

Přimhouřil oči a koutky kníru mu poklesly. Takže takhle vypadá, když je rozčilený. Už si to nikdy nespletu s úsměvem.

„Co se děje, Marcusi?“ zeptal se ho Dash a díval se z jednoho na druhého.

„Přišli jsme si pro tvého otce.“

„Proč?“

„To nemůžu říct.“

Dash si něco zavrčel pod vousy. „A co mi teda můžete říct?“

„Před ní?“ Marcus obrátil palec mým směrem. „V tuto chvíli žádné oficiální vyjádření. Doufám, žes jí neřekl nic, co by sis nechtěl přečíst v nedělních novinách.“

„Cože?“ Dashovi spadla brada.

„Tohle je nová reportérka ve městě.“

Dash po mně šlehl pohledem. „Ty jsi ta nová reportérka? Myslel jsem, že najali nějakýho chlapa.“

„Jo, to se mi občas stává. To bude mým jménem. Působí zmatky.“ Pokrčila jsem rameny. „Bryce Ryanová, Clifton Forge Tribune.“

Dashovi se vztekem rozšířily nozdry. Pozvání do Betsy na pivo bylo právě odvoláno.

Dveře do kanceláře se otevřely, ven vyšli dva policisté a vedli spoutaného Dravena Slatera mezi sebou.

Ubránila jsem se úsměvu a děkovala andělům žurnalistiky, kteří ke mně dnes byli tak milosrdní.

„Zavolej právníka,“ nakázal Draven Dashovi, čelist měl při tom staženou do ještě rozčilenější linky než jeho syn.

Dash pouze přikývl a Dravena už strkali na zadní sedadlo policejního auta.

Průvod z kanceláře následovala žena s krátkými bílými vlasy, která hned přispěchala a postavila se po Dashově boku. Oba automechanici běželi naším směrem.

Než se auto začalo otáčet a vyrazilo pryč z parkoviště, stihla jsem ještě rychle na telefon pořídit pár snímků. V novinách jsme neměli fotografa na plný úvazek, vlastně jsme ho ani nepotřebovali, když bylo používání chytrých telefonů tak pohodlné.

V okamžiku, kdy auto s Dravenem zmizelo z dohledu, se Dash obořil na velitele. „Co se to tu, kurva, děje?“

„Dashi, rád bych tě na stanici vyslechl.“

„Ne. Ne, dokud mi neřeknete, co se tu děje.“

Velitel zavrtěl hlavou. „Až na stanici.“

Odmlka, která visela ve vzduchu, byla stejně dusivá jako napětí mezi oběma muži. Neočekávala jsem, že Dash ustoupí, ale on nakonec přikývl.

„Na stanici,“ zopakoval Marcus, znovu na mě vrhl ten zamračený pohled a odkráčel k autu.

„Co se to děje?“ Žena z kanceláře chytila Dashe za paži. „Proč ho zatkli?“

„Netuším.“ Dash upřeně sledoval velitelova zadní světla, jak mizí ulicí, a potom se obrátil na mě. „Co k čertu chceš?“

„Tvůj otec je podezřelý z vraždy. Chceš k tomu něco říct?“

„Z vraždy?“ Té ženě spadla brada a mohutnější mechanik zaklel: „Kurva!“

Ale Dash po mojí otázce jen ztuhl a s kamennou tváří řekl: „Vypadni z mýho pozemku!“

„Takže nechceš komentovat informaci, že je tvůj otec potencionální vrah?“ Slovo potencionální ode mě bylo velkorysé. „Nebo jsi o tom věděl?“

„Jděte k čertu, ženská,“ okřikla mě ta paní a Dash po stranách svíral ruce v pěst. Jeho výraz zůstal nepřístupný, avšak za tím ledovým pohledem se jeho mysl točila na plné obrátky.

„Beru to jako bez komentáře.“ Mrkla jsem a vyrazila směrem ke svému autu a nevšímala si těch rozzuřených pohledů, které mě pálily za krkem.

„Bryce!“ zaburácel najednou Dashův hlas po parkovišti, zarazila jsem se.

Zastavila jsem se, ale neohlédla jsem se.

„Dám ti jedno,“ jeho hlas byl tvrdý a neústupný, až mě z toho zamrazilo v zádech, „jediný varování. Nepleť se do toho!“

Hajzl. Mě nevyděsí. Tohle byla moje reportáž. A já ji napíšu, ať se mu to líbí nebo ne. Otočila jsem se a podívala se mu do očí stejně neústupným pohledem.

„Uvidíme se brzy, Kingu.“

KAPITOLA 3

DASH

Co se to, kurva, zrovna stalo?

Když Bryceino audi odjelo z parkoviště, zakroutil jsem hlavou a přehrál si v hlavě znovu posledních pět minut.

Po hrnku kávy s tátou v kanceláři jsem šel na dílnu dělat na červeném mustangu GT z ’68, který jsem opravoval. Moje ráno vypadalo zatraceně dobře, když se tu zjevila krásná dlouhonohá brunetka s pěkným poprsím na výměnu oleje. Bylo to čím dál lepší, protože se mnou flirtovala a zářivě se na mě usmívala. Pak jsem vyhrál jackpot, když se ukázalo, že je taky vtipná a žár mezi námi skoro šlehal modrým plamenem.

Měl jsem tušit, že se něco chystá. Ženy, které jsou příliš skvělé na to, aby byly skutečné, pokaždé znamenaly maléry. Tahle mě lákala na návnadu kvůli reportáži.

A krucinál, já jsem jí to spolkl. I s navijákem.

Jak k čertu, Bryce věděla, že tátu přijdou zatknout za vraždu ještě dřív, než se objevili policajti? Lepší otázka. Jak to, že já jsem o tom nevěděl?

Protože jsem byl mimo dění.

Ještě nedávno, kdy měl klub pevné postavení, bych věděl jako první, že si policisté jedou pro mě nebo moji rodinu. Jistě, život na správné straně zákona měl svoje výhody. Většinou bylo fajn žít si v klidu svůj život bez neustálého sžíravého strachu, že se jednoho dne probudím a budu buď mrtvý, nebo mě pošlou do konce života do vězení.

Zklidnil jsem se. Zlenivěl jsem. Neměl jsem informace. Ztratil jsem ostražitost.

A tátu teď vezli do vězeňské cely. Zatraceně.

„Dashi!“ Presley mě praštila do ruky, aby upoutala moji pozornost.

Zavrtěl jsem hlavou, podíval se na ni a musel přimhouřit oči, protože její bílé vlasy odrážely slunce. „Co?“

„Co?“ napodobila mě. „Co budeš dělat ohledně táty? Věděl jsi o tom?“

„Jo. A i když jsem věděl, že ho přijdou zatknout, tak jsem ho nechal v klidu pít kafe a klábosit s tebou,“ vyštěkl jsem. „Ne, nevěděl jsem o tom.“

Presley se zamračila, ale mlčela.

„Mluvila o vraždě.“ Emmett si odhrnul pramen dlouhých vlasů z obličeje. „Slyšel jsem dobře?“

Jo. „Mluvila o vraždě.“

O vraždě, řekla Bryce svým sexy hlasem, který jsem považoval za jemný, když jsem ho poprvé uslyšel. Tátu zatkli a mě vypekla nějaká vlezlá reportérka. Stáhl jsem koutky úst. Novinám jsem se vyhýbal skoro stejně jako policii a právníkům. Dokud tuhle hroznou situaci nevyřešíme, budu se muset potýkat se všemi třemi těmihle institucemi.

„Zavolej Jimovi,“ nakázal jsem Emmettovi. „Řekni mu, co se stalo.“

Přikývl, vydal se zpátky do servisu s telefonem u ucha a mluvil s naším právníkem.

Emmett byl můj místopředseda, a ačkoli motorkářský klub Tin Gypsy už zanikl, on pořád stál po mém boku. Odjakživa.

Vyrostli jsme v klubu společně. Jako děti jsme si hrávali na rodinných sešlostech. Byl o tři roky mladší, ale kamarádili jsme se i celou dobu na škole. Pak se z nás stali bratři v klubu, stejně jako naši otcové.

Spolu jsme porušili bezpočet zákonů. Dělali jsme věci, které nikdy nesmí spatřit světlo světa. Zrovna minulý týden jsme nad pivem v Betsy vtipkovali o tom, jak jsou naše životy teď klidné.

Nejspíš jsme to měli zaklepat na dřevo.

„Isaiahu, zpátky do práce!“ poručil jsem druhému mechanikovi. „Jako by to byl normální den. Když sem někdo přijde a bude se ptát po tátovi, nic nevíš.“

Přikývl. „Chápu. Ještě něco?“

„Asi budeš muset zaskakovat za nás všechny. Jsi s tím v pohodě?“

„Jo, jsem.“ Isaiah se otočil a šel na dílnu, hasák měl stále v ruce. Najali jsme ho teprve před pár týdny, ale něco mi říká, že všechnu práci navíc bez problémů zvládne.

Isaiah byl tichý a přátelský. Ne moc společenský. Nechodil s námi na pivo po práci ani se mnou a ostatními chlapy netrávil hodiny tlacháním na dílně. Ale byl to dobrý mechanik a chodil do práce včas. Ať už bojoval s jakýmikoli démony, nechával si to pro sebe.

Když táta před pár lety odešel do důchodu, převzal jsem funkci manažera v autoservisu, ale protože jsem nesnášel účetnictví a personalistiku a táta nesnášel sedět sám celé dny doma na zadku, často sem chodil vypomáhat. Dal jsem mu za úkol sehnat dalšího mechanika a on našel Isaiaha.

Ani jsem s ním nedělal pohovor, protože pokud Draven Slater někoho schválí, na jeho instinkty se můžete spolehnout.

„Co chceš, abych udělala?“ zeptala se Presley.

„Kde je, kurva, Leo?“

„Mám hádat?“ obrátí oči v sloup. „V posteli.“

„Zavolej mu a vytáhni ho z ní. Jeď k němu, jestli to bude třeba. Až se vrátím od policie, chci ho vidět makat. Pak si uděláme poradu.“

Přikývla a zamířila ke kanceláři.

„Presley,“ zavolal jsem za ní a ona se zastavila. „Zkus ještě obvolat pár lidí. Jestli někdo ve městě něco nezaslechl. Diskrétně.“

„Jasně.“ S dalším přikývnutím pospíchala do kanceláře a já jsem nasedl na svoji motorku.

Cestou na stanici proti mně jelo bílé auto a já jsem si hned vzpomněl na Bryce.

Emmett mi říkal, že je ve městě nový reportér. Že jeho jméno je Bryce. Nečekal jsem ženu, a už vůbec ne ženu s plnými růžovými rty a hustými čokoládovými vlasy.

Všichni ostatní, kromě Emmetta, by dostali přes držku, že mě nechali si myslet, že jde o muže. Ačkoli, když jsem viděl šok v Emmettově obličeji, bylo mi jasné, že on byl překvapený úplně stejně.

To mám za to, že vždycky beru čáru, když chce Presley v kanceláři probírat maloměstské drby. Nevěděl jsem, co se dělo, byla to moje chyba. Nehledě na to, že Bryce byla… no, fakt byla dobrá.

Udělala ze mě blbce, což mi patřilo. Zatraceně, vždyť jsem jí dokonce vyklopil svoje skutečné jméno, a to byla v servisu celých pět minut. Isaiah dodneška moje jméno neznal, a to jsme spolu pracovali každý den.

Jeden její zářivý úsměv, jeden pohled jejích jiskřivých hnědých očí a mně se rozvázal jazyk. Choval jsem se jako nadrženej puberťák, co se jí zoufale snaží dostat do kalhotek, a ne jako dospělý pětatřicetiletý muž, který má spousty žen na zavolání, když potřebuje potěšit.

Debilní novináři. Z místních novin a jejich reportérů jsem nikdy neměl nahnáno. Ale Bryce významně změnila pravidla hry.

Předchozí majitelé byli příliš hloupí, než aby působili potíže. Nový majitel Lane Ryan, což musel být Brycein otec, sice přišel do Clifton Forge před lety, ale všechno dění, které by stálo za zveřejnění, už šlo nějak mimo něj.

V té době už klub Tin Gypsy nefiguroval na trhu s drogami. Z našich ilegálních zápasů v ringu se stal spíš boxerský klub. A všechna pohřbená těla dávno vychladla.

Lane nás nechal na pokoji. Občas sem vozil vůz své manželky na seřízení, ale ani jednou se na klub nezeptal. Klidně nechal minulost minulostí.

Ale Bryce byla hladová. Když pronášela svá poslední slova, měla ve tváři výraz dravce. Dokázala by vsadit všechno na jednu kartu a neucuknout. Za normálních okolností by mi byla trnem v oku. Jenže jestli je táta vážně obžalovaný z vraždy, bude se to ještě zhoršovat.

Kdo byl zavražděn? Jak to, že jsem neslyšel o vraždě ve městě? Když pominu svoje staré konexe, vražda je pro malé městečko velká věc a zpráva o ní by se měla rozšířit rychlostí blesku ihned po nalezení těla. Pokud… nenašel Marcus tělo z minulosti? Nedostihly nás snad naše staré hříchy?

V klubu jsme vraždy ospravedlňovali tím, že ti, které jsme zabili, by totéž udělali nám. Nebo našim rodinám. Zbavili jsme svět špatných mužů, i když jsme vlastně jenom vyháněli čerta ďáblem podle svých vlastních zákonů. Byli jsme vinni – bezpochyby. Což ale neznamenalo, že jsme chtěli strávit zbytky svých životů ve státní věznici.

Projížděl jsem ulicemi Clifton Forge rychleji, dodržováním dopravních předpisů jsem se neobtěžoval. Když jsem dorazil na stanici, velitel na mě čekal za přepážkou.

„Dashi.“ Mávl na mě, abych ho následoval do jeho kanceláře. Jakmile za námi zavřel dveře, posadil se za svůj stůl a vzal si pendrek z otevřeného sáčku.

„Kde je táta?“

„Posaď se,“ řekl a přežvykoval u toho.

Zkřížil jsem si ruce na hrudi. „Já postojím. Spusťte!“

„Moc ti toho říct nemůžu. Vyšetřujeme zločin a …“

„Myslíte vraždu.“

Přestal přežvykovat. „Kde jsi tohle slyšel?“

Jeho šok byl opravdový. Předpokládám, že nakázal svým podřízeným, aby to drželi v tajnosti, jenže Bryce byla taky o krok před ním. „Vaše nová kámoška, ta novinářka, se mě ptala, jestli chci komentovat, že tátu zatkli za vraždu. Co se to tu, kurva, děje?“

Žíla na jeho čele pulzovala, jak žvýkal sousta a ukusoval si další. „Náhodou bys nevěděl, co tvůj otec dělal včera mezi pátou a šestou hodinou ranní?“

„Možná.“ Nehnul jsem ani brvou, ačkoli mi úleva zpomalila divoce bušící srdce. Marcus se ptal na včerejší noc. Díkybohu. Minulost zůstává minulostí. A protože včera táta nikoho nezabil, tohle musel být jeden velký omyl.

„Takže? Kde byl?“

„Mám dojem, že už to víte, tak proč se ptáte?“

„Tvůj otec odmítl výslech, dokud nedorazí jeho právník.“

„Výborně.“

„Pomohlo by, kdybyste oba spolupracovali.“

Nespolupracujeme s nikým, a už vůbec ne s fízly. Kdybych si pustil hubu na špacír a řekl něco špatně, Marcus by mě označil za spolupachatele a poslal mě za tátou do cely. Jeden Slater za mřížemi je pro dnešek víc než dost.

„Jestli nebudeš mluvit, tak já taky ne,“ zamračil se Marcus.

„Fajn.“ Otočil jsem se ke dveřím a bouchnul s nimi tak mocně, že ze stěny s rachotem spadl obrázek. Zmizel jsem odtamtud.

Moc jsem se toho nedozvěděl, ale stačilo mi to. Prozatím.

Nasedl jsem na motorku, nasadil si brýle, vytáhl telefon a vytočil číslo svého staršího bráchy.

„Dashi,“ odpověděl Nick s úsměvem. S úsměvem, který měl na tváři nepřetržitě celých sedm let, co se dali znovu dohromady s Emmeline. „Děje se něco?“

„Musíme si promluvit. Můžeš?“

„Dej mi vteřinku.“ Dal si mobil na rameno nebo tak něco, protože jeho hlas zněl tlumeně, když křičel: „Dlouhou, kámo. Delší. Naposled.“

Pak tam něco prosvištělo a Nick se smál, když si dal telefon zase k uchu. „Tohle dítě. Kdybych ho nechal, bude si házet klidně celej den. A je čím dál lepší. Jakože je mu teprve šest, ale má talent od přírody.“