DEVNEY PERRY

princ

Série CLIFTON FORGE

díl 4.

Copyright © 2020. NOBLE PRINCE by Devney Perry

Cover design © Hang Le

Translation © Žaneta Ziecinová, 2023

Original English title: NOBLE PRINCE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-546-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-547-2 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

KAPITOLA 1

scarlett

Miloval jsem tě.

Zalapala jsem po dechu a probudila se. Posadila jsem se a přiložila si ruku na splašeně bušící srdce. Tlouklo mi v hrudníku stejně hlasitě, jako dozníval výstřel z pistole v mé hlavě.

Noční můra. Byla to jenom noční můra. Dalo se tomu vůbec tak říkat, když mě přepadaly i ve dne? Promnula jsem si oči a rozhlédla se po místnosti.

Plastové rolety neměly správnou velikost a nezakrývaly celá okna, takže okraji dovnitř pronikalo denní světlo, jeho pruh dopadal vedle mě na pokrývku.

Kanárkově žlutou látku na peřině, polštáři i prostěradle zdobily růžové, fialové a bílé kopretiny. Potisk byl nejspíš vybrán ve snaze rozveselit – a skrýt politováníhodný stav tohoto pokoje. Bohužel žádná kopretina na světě nemohla zakrýt skutečnost, že jsem byla v pasti. A žádná barva duhy nedokázala zamaskovat realitu, v níž jsem se nacházela.

Můj život byl jedno nekončící peklo, jenom jsem přecházela z jednoho do druhého.

Zvedla jsem se z postele a zavřela oči, protože se mi při prvním kroku zamotala hlava. Tepalo mi ve spáncích z nedostatku spánku, jídla a vody. Ale neměla jsem hlad. Neměla jsem ani žízeň. Spánek provázely hrůzostrašné vzpomínky, a jelikož jsem neměla dostatek síly je znovu prožívat, raději jsem posledních deset nocí zůstávala vzhůru. Seděla jsem v obývacím pokoji s policistou, který měl zrovna hlídku, a zírala do zdi.

Usínání přes den bylo sice také nebezpečné, ale po setmění se mi noční můry zdály mnohem živější. Nejspíš protože to vlastně nebyl sen, ale vzpomínka, která se mi znovu a znovu přehrávala v hlavě. Krev. Smrt. Strach. Děsilo mě to víc než jakýkoli horor.

Skutečnost dokázala představy překonat.

Škvírou pod dveřmi jsem ucítila pizzu, kterou si moje současná chůva přinesla k obědu. Zvedl se mi žaludek, ale spolkla jsem to a dovlekla se do koupelny. Při pohledu do zrcadla jsem se zhrozila.

Vypadala jsem příšerně.

Hůř než to. Pleť jsem měla popelavě šedou. Kruhy pod očima tak fialové a hluboké, že vypadaly spíš jako podlitiny. Moje tváře a rty ztratily skoro všechen přirozeně růžolící nádech.

Potřebovala jsem se najíst. Potřebovala jsem si odpočinout. Potřebovala jsem, aby zmizel ten strašlivý sen, který si mě našel, kdykoli jsem odpadla únavou. Potřebovala jsem… Ten seznam byl dlouhý, jeho výčet by trval hodiny, ale scvrkl se do jedné jediné potřeby – dostat se ven. Po téměř roce šlapání vody v moři svých vlastních chyb jsem se začínala potápět.

Bylo načase vydat se ke břehu.

Opláchla jsem si tváře vodou a smyla stopy potu z té noční můry. Obličej jsem si osušila jediným malým ručníkem. Froté látka na něm byla lemována dalšími zpropadenými kopretinami.

Odhodila jsem ručník stranou, předklonila se blíž k zrcadlu a prohlédla si svůj spodní ret. Rána se už téměř zahojila. Olízla jsem ji jazykem a ucítila v místě zranění mírný výčnělek. Zanedlouho zmizí úplně, což se o vzpomínce říci nedalo. S dokonalou přesností jsem si dokázala vybavit, jak jsem přišla ke všem modřinám, tržným ranám i jizvám ve svém životě.

Jeremiah byl možná mrtvý, ale navždycky si budu pamatovat, jak silně mě udeřil, až mi roztrhl ret.

A za to se mohl klidně smažit v pekle.

Vyhnala jsem myšlenky na Jeremiaha z hlavy, vyšla z koupelny a oblékla si mikinu. Byla součástí jednoho ze tří outfitů, které jsem vlastnila, a tuto soupravu jsem měla nejraději, protože mi ji dala moje sestra. Jelikož patřila Presley, bylo nějak snadnější zapomenout, že jsem ji měla na sobě tu noc, kdy Jeremiah zemřel.

Tato tepláková souprava byla v tuto chvíli mým jediným spojením se sestrou. Vyjma mých bot.

V tomto domě jsem spávala v teniskách, protože s botami na nohou bych mohla rychleji utéct, kdybych tedy měla kam. Byla jsem v pasti.

Samotná ložnice byla strohá, nacházela se tu pouze postel a vratký stolek. Zbytek domu se jí podobal, bylo tu jen pár kusů funkčního nábytku, ale žádné pohodlí, spíš takové smetiště.

Můj domov v dohledné budoucnosti.

Moje vězení.

A za tohle všechno mohl Jeremiah. Ten zkurvysyn. Znala jsem jeho matku. V tomto případě ta nadávka seděla. Nebýt mého vzteku a zlosti, byla bych otupělá, takže jsem v sobě obojí přiživovala a nechala se jimi pohánět vpřed, když hrozilo, že z nedostatku spánku a jídla padnu na kolena. Přežila jsem toho dost, takže se kvůli jednomu ošklivému domu v Clifton Forge v Montaně nezhroutím. A z Jeremiaha také ne.

Nehodlala jsem připustit, aby mi nejprve zničil život, pak mě uhodil, následně zabil sám sebe a nechal mě tu s nočními můrami. Já se od něj zlomit nenechám.

Miloval jsem tě.

Tohle řekl, než si prohnal kulku hlavou. Miloval jsem tě. Kecy.

Můj otec mi taky říkal, že mě miluje. Říkal to i mojí sestře. Říkal to matce. A pod záštitou té lásky nás mlátil. Byl na zemi vůbec nějaký muž, který věděl, co znamená milovat ženu?

Jeremiah sice tato tři slova prohlašoval, ale byla stejně prázdná jako jeho sliby do budoucna. Kdyby mě doopravdy miloval, nedržel by mě v té klubovně. Neuhodil by mě, neublížil by mojí sestře a nenechal by mě tady, abych se musela sama vypořádat s důsledky jeho lží.

Kdyby mě vážně miloval, nechal by mě jít.

Otevřela jsem dveře a přes nos mě praštil tak silný pach česneku, že se mi z toho zvedl žaludek. Dýchala jsem ústy a přešla chodbou do přední části domu. Strážník, který měl službu, seděl v obývacím pokoji na jednom ze dvou polstrovaných křesel. Vybral si to hezčí a upřeně se díval do telefonu.

Prošla jsem kolem něj do kuchyně a moje boty na linoleu vrzaly.

„Vyspala jste se dobře?“ zeptal se, když jsem otevřela skříňku.

„Ano,“ zalhala jsem, vzala si sklenku a naplnila ji vodou z kohoutku. Když mě do tohoto azylového domu přivedli, tekla tu oranžová voda. Dokonce i po deseti dnech užívání měla stále nádech i pachuť rzi.

Přesto jsem ji vypila, potom jsem přešla k druhému křeslu, svalila se do něj a zabořila záda do pružin. To hnědé čalounění jsem nesnášela stejně jako ty kopretiny. Ačkoli ani jedno z toho nemohlo překonat můj absolutní odpor k tomuto domu.

Nebyla tu ani televize. Policista, který mě tu hlídal včera večer, přinesl karty, takže jsme spolu několik hodin hráli. Ale denní hlídka zjevně nikdy moc nepřemýšlí o tom, jak si zkrátit čas. Mají telefony, svoje spojení s okolním světem.

Zatímco já jsem byla uvězněná. Nikdy sama. Neustále sama.

Dnešní strážník byl mladý, tmavé vlasy měl úhledně sčesané na patku k pravému obočí. Na bradě měl akné a jeho tmavě modrá uniforma – naškrobená košile s dlouhými rukávy a pasující kalhoty – vypadala, že nemohla být praná víc než pětkrát. Jeho odznak se příliš blýskal a jeho zbraň byla příliš nová. Ale pro dnešek měl být mým ochráncem. Jeden ze tří policistů, kteří sem za mnou denně chodili a zajišťovali moje bezpečí.

„Jakže se jmenujete?“ zeptala jsem se. Všechna jména mi už začínala splývat.

Odtrhl oči od telefonu a pousmál se na mě. „Nathan.“

„Nathan,“ zopakovala jsem po něm a poklepala si na spánek. Nathan, feferonky, salám a česnek. Teď už si ho budu pamatovat.

Proud vzduchu z ventilátorů zanesl do obývacího pokoje pach pizzy, protože krabice od ní stále ležela na kuchyňské lince. Nathan ji tam nejspíš nechal pro mě, možná si myslel, že budu mít hlad. Děkuju, nechci. Jeden kousek a cítila bych česnek v pórech celý týden. Každých pár minut jsem potlačovala nutkání na zvracení, až mě potřeba nadechnout se čerstvého vzduchu zvedla z místa.

Minula jsem skládací karetní stůl se židlemi v jídelně a přešla k zadním dveřím. Nathan si ani nevšiml, kam mířím, dokud jsem neotevřela posuvné dveře.

„Hej!“ vyskočil z křesla. „Co to děláte?“

„Potřebuju se nadýchat čerstvého vzduchu.“ Než se z toho tady pozvracím. Pizza nikdy nepatřila k mým oblíbeným jídlům, a po dnešku už se jí budu vyhýbat nadobro.

Nathan zaváhal a dvakrát si mě změřil pohledem od hlavy až k patě.

Viděl hubenou, křehkou ženu, která vypadala, jako by se měla každou chvílí svalit pod tíhou emoční zátěže na svých bedrech. Ženu, jež celý život utíkala, a už jí došly síly.

„Je to jenom zadní dvorek,“ řekla jsem a věnovala mu nejlepší verzi svého unaveného úsměvu. „Nikdo mě neuvidí, když zůstanu za plotem.“

Prostě mě pusť ven! Prosím. Dusila jsem se tady, a nejen kvůli tomu pachu, ale taky z těch jednotvárných zdí, které mi svou ošklivě béžovou barvou připomínaly, že poslední rok nebyl ničím jiným než sérií jednoho špatného rozhodnutí za druhým. Že jsem se zde nacházela kvůli svým sobeckým volbám.

„Prosím,“ špitla jsem, „na pět minut.“

Nakonec přikývl. „Nechoďte daleko.“

Vyklouzla jsem dveřmi, než by si to stihl rozmyslet.

Oblohu překrývaly mraky a tlumily denní světlo, přesto jsem si musela rukou zastínit oči. Potom jsem se z plných plic nadechla studeného vzduchu. Bylo to deset dní, kdy jsem naposledy stála venku. Deset dní, které se zdály jako celý život.

Sněhové vločky padaly k zemi a zasypávaly prázdný dvorek čerstvou vrstvou bílého sněhu. Na každé laťce vysokého plotu ležel čepec. Stejně jako vnitřek domu, i zahrada byla téměř pustá. Pouze v rohu rostl keř, na jehož větvích se sotva držel sníh. Jinak byla zahrada jenom prázdný a rovný čtverec.

Po levé straně nad plotem vykukovala houpačka. Vpravo stál hrací domeček, z něhož jsem viděla jenom vršek žluté klouzačky. Tohle byly rodinné domky. Přemítali sousedé, co se stalo s tímhle domem? Říkali si, proč je tak tichý a bez života? Nebo proč do něho třikrát za den přichází policista, zatímco druhý odchází?

Strážník, který tu měl službu, zde nikdy neparkoval. Pokaždé ho přivezl vůz, který zároveň nabral odcházejícího policistu. Když si včerejší chůva odskočila na záchod, vykoukla jsem z předního okna. Na příjezdové cestě nebyl odhrnutý sníh a před garáží stálo červené vozidlo pokryté sněhem. Až na stopy vedoucí z ulice ke vstupním dveřím vypadal tento dům opuštěně.

Sousedé se nejspíš domnívali, že šlo o smutný a ponurý dům, a nemýlili se. A já coby osoba přebývající mezi jeho zdmi jsem se mu podobala. Byla jsem zoufalá, osamělá a politováníhodná. Moje zdi se rozpadaly, až ze mě zbydou jenom kosti a maso, nebude nikdo, kdo by tuhle ztrátu oplakával.

Ani Presley.

A mohla jsem si za to sama.

Vykročila jsem na zahradu a ohlédla se přes rameno. Sledoval mě Nathan? Ne, vrátil se do svého křesla a ke svému telefonu. Udělala jsem další krok a pod nadýchaným sněhem zakřupal led.

Ze dvou kroků se stalo patnáct, a když jsem stála u vrátek vedoucích do ulice, přejela jsem prsty po zmrzlé petlici a otevřela ji. Opět jsem se podívala na dveře.

Kašlu na tohle místo.

Jestli mě za tímto plotem čekalo další vězení, alespoň jsem si ho vybrala sama.

Prošla jsem brankou, vydala se ulicí za domem a vychutnávala si příval adrenalinu, který mi začal kolovat žilami. Dnes se vyvážely odpadky, rovnou uličku lemovaly zelené popelnice. Všechny byly prázdné a stály nakřivo, jak je tam zanechali popeláři. Šla jsem ve stopě největší pneumatiky a nohy jsem měla, navzdory zimě, teplé.

Presleyino oblečení na mém vyhublém těle plandalo, zahalila jsem se do olivově zelené mikiny a přes hlavu si přetáhla kapuci, která mi volně visela z ramen. Konečky vlasů, které mi sahaly až do pasu, potřebovaly zástřih už před rokem. Tepláky jsem měla v pase utažené, co nejvíce to šlo, a srolované, aby mi nespadly.

Ledový vzduch mě při chůzi štípal do tváří, přestože vůbec nefoukalo. Sníh padal rovně dolů, pokrýval svět a mě halil do svého klidu.

Clifton Forge v Montaně.

Tohle město si moje sestra vybrala. Presley chtěla žít v malém, ospalém městečku, a přestože jsem tu příliš času nestrávila, řekla bych, že se jí ho rozhodně podařilo najít. Na všechny strany byl překrásný výhled, zvlášť na hory tyčící se v pozadí. Ale předpokládala jsem, že nejvíc se tu Presley líbila místní komunita.

Byla jsem tu jednou, v létě – dávno předtím, než se moje dvojče dozvědělo, že jsem v Montaně. Zastavila jsem se na pár místech a všude mě provázely podivné pohledy místních, kteří si zaujatě prohlíželi povědomou tvář, která se tolik podobala jedné z nich. Nebýt mých dlouhých blond vlasů a Presleyina krátkého stylového účesu, byly bychom takřka k nerozeznání, stejně jako v dětství.

Možná kdyby Presley lidem řekla, že má dvojče, došlo by jim to dříve. Ale připadalo mi, že to všechny zaskočilo, dokonce i lidi z jejího nejbližšího okolí. Nezlobila jsem se na ni, že mě tajila. Taky bych na sebe raději zapomněla.

Přijela sem, aby začala znovu, vybudovala si nový život, a přestože jsem trochu žárlila, že se jí to tak skvěle podařilo, z větší části jsem byla šťastná, že si našla domov. A rodinu.

Rozhodně se k ní chovali lépe než její skutečná rodina, a já především.

Na konci uličky jsem se otočila a chtěla zmizet z dohledu pro případ, že by se Nathan vyběhl podívat ven. Chodníky byly protažené, ale stále padal nový sníh a v něm zůstávaly moje stopy.

Znovu jsem se otočila a pokračovala dál v chůzi klidnou čtvrtí mezi domy. Neprojelo kolem mě žádné auto, lidé byli nejspíš v práci. Byl snad pracovní den, že ano? Pátek? Ztratila jsem v té změti bezesných nocí a splývajících dní pojem o čase.

Trmácela jsem se blok za blokem, užívala si pálení v nohách, až jsem před sebou konečně zahlédla rušnější ulici. Zamířila jsem k tomu shonu a zrychlila krok, protože mi zakručelo v žaludku.

Měla jsem hlad. Poprvé za mnoho dní jsem dostala hlad. Usmála jsem se. Měla jsem z toho domu utéct už minulý týden.

V kapse jsem měla 179 dolarů. Stejně jako boty, i peníze jsem neustále nosila u sebe. Bylo to všechno, co mi zbylo z peněz, které mi dala matka při útěku z Chicaga, a od té doby jsem je měla pořád při sobě, buďto v kapse, nebo v botě.

Poté, co jsem načapala Jeremiaha, jak mi krade hotovost z peněženky, začala jsem je schovávat. Tohle mělo být první varování, že už to není ten kluk, jehož jsem znávala dřív. Avšak ani po těch chybějících dvaceti dolarech, podivných mizeních o nocích, paranoidním chování a nedostatku lásky mi nedošlo, jak hluboce klesl.

Jak hluboko jsme oba klesli.

Jakmile jsem došla na rušnou křižovatku, rozhlédla jsem se na obě strany a hledala nějakou restauraci nebo kavárnu. Do oka mi padl obchod s potravinami.

Rychle jsem přešla ulici a držela hlavu raději sklopenou. Na parkovišti před obchodem mě přivítala vůně smaženého kuřete a začaly se mi sbíhat sliny. Oprášila jsem si mikinu vlhkou od sněhu a stáhla kapuci. Prsty jsem si pročísla vlasy a udělala uprostřed hlavy pěšinku, abych zakryla co největší část obličeje. Odraz v posuvných dveřích ukázal, že mi z ledového vzduchu zrůžověly tváře.

Je lepší vypadat jako zmoklá slepice než jako smrtka.

Když jsem vešla, udeřil mě závan horkého vzduchu, vzala jsem si černý košík z hromady. Potom jsem šla za nosem k pochoutkám.

Žena za pultem se na mě usmála, ačkoli si mě podezřívavě měřila pohledem od pasu vzhůru. Kdybych byla na jejím místě, taky bych se divila. Devět měsíců života v motorkářském klubu člověku na kráse nepřidá.

„Co si dáte?“ zeptala se.

„Vzala bych si obědovou nabídku, prosím.“ Ukázala jsem na menu, kde bylo kuře a steakové hranolky za pět dolarů. „Dvakrát.“

Přikývla a šla připravit jídlo, naservírovala ho do bílé přenosné krabičky, přilepila na něj cedulku a podala mi ho.

„Díky.“ Nezdržovala jsem se, vyrazila jsem do oddělení s ovocem a zeleninou a vložila do košíku jablko. Potom jsem našla mléčné produkty a vybrala si lahev čokoládového mléka.

S každým krokem mi v břiše kručelo víc a víc, procházela jsem uličkami a nakupovala podle prázdného žaludku. Koupila jsem si kyselé okurky a balení havajského pečiva, toho sladkého, které jsme s Presley pokaždé loudily na matce, když nás jako malé vzala do obchodu.

Máma je zaplatila hotově, aby se neobjevilo na účtu, který otec po práci kontroloval. On sladké rolky neměl rád. A neměl rád, když máma utrácela jeho peníze za věci, jež se mu nezdály potřebné.

Takže nám je kupovala z malého kapesného, které jí každý týden dával. Myslel si, že těch dvacet dolarů utrácela za kávu cestou ze školy, ale ona je utrácela za nás. Za lízátka a limonády. Za zmrzliny a havajské rolky. Presley a já jsme si je snědly v autě a bez váhání souhlasily a slíbily jí, že pěkně sníme večeři, aby otec nepojal podezření, že jsme měly svačinku.

Stýskalo se mi po mámě.

Stýskalo se mi po sestře.

Presley tu někde ve Clifton Forge byla. A ačkoli jsem měla v kapse telefon – třetí věc, kterou jsem neustále nosila při sobě – nebyla jsem ještě připravená jí zavolat. Nejprve jsem se musela najíst a získat trochu síly.

Protože ji budu potřebovat.

Musím se jí pořádně omluvit.

Za to, že jsem jí překazila svatbu. Že jsem přivedla smrt k jejímu prahu. Že jsem neodepsala na žádnou zprávu, kterou mi za posledních deset let poslala.

Za to, že jsem nenáviděla její sílu. Že jsem jí záviděla odvahu odjet. Že jsem obviňovala ji, přičemž já jsem byla ten zbabělec, který se příliš bál udělat ten krok.

Další dlouhý seznam. Doufala jsem, že bude schopná mi odpustit.

Moje putování obchodem se zastavilo v oddělení sladkostí. Rozhodovala jsem se mezi sušenkami s čokoládovým krémem a karamelovou polevou, když se za mnou ozvaly kroky. Nevšímala jsem si jich, předpokládala jsem, že to byl další zákazník, co zatoužil po sladkém. Oboje sušenky jsem vložila do košíku.

Otočila jsem se od polic a chtěla vyrazit k pokladně, ale narazila jsem do pevné zdi.

„Co si myslíte, že děláte?“

Zamračila jsem se, protože jsem poznala známý chraplavý hlas, zvedla jsem hlavu. Přejela jsem očima po širokém hrudníku, do něhož jsem vrazila, po ostře řezané, čerstvě oholené tváři a zabořila pohled do těch nejhlubších modrých očí, jaké jsem kdy viděla.

Luke se mračil a nad jeho rovným nosem, který mu dělil obličej na dvě symetrické poloviny, se vytvořila vráska. Všimla jsem si souměrnosti jeho rysů už před deseti dny, když si mě posadil proti sobě ve své kanceláři a vyslýchal mě kvůli Jeremiahovi.

Bylo jednodušší prohlížet si pohledného velitele cliftonforgeské policie než se vracet k hrůzám, které jsem pár hodin předtím zažila.

Své tmavě hnědé vlasy měl ostříhané nakrátko. Jeho postoj byl hrdý a autoritativní, stál vzpřímeně, se širokými rameny a s rukama v bok.

„Na něco jsem se ptal,“ supěl.

Nadzvedla jsem košík ve své ruce. „Nakupuju.“

„Jste v ochranné vazbě.“

„Vážně?“ odvážila jsem se podotknout a ukročila ve snaze ho obejít, abych mohla jít zaplatit. Košík byl těžký a já jsem nebyla zrovna v nejlepší kondici.

Ale Luke se pohnul ve stejnou chvíli a zatarasil mi cestu. „Volal mi Nathan, že jste utekla.“

„Odešla. Odešla jsem.“ Zadními dveřmi.

Zatínal zuby a shlížel na mě ze své výšky. Měl hodně nad sto osmdesát centimetrů a mě začínalo bolet za krkem z toho, jak jsem zakláněla hlavu, abych se mu mohla dívat do zamračené tváře. Dokonce i když se zlobil, byl krásný.

Neviděla jsem ho od chvíle, kdy mě odvezl do azylového domu. Od té noci, kdy Jeremiah spáchal sebevraždu v domě mé sestry.

Po tom výstřelu mě nějaký neznámý muž vytáhl z domu mojí sestry. Bojovala jsem ze všech sil, kopala, křičela a snažila se dostat k Jeremiahovu mrtvému tělu, ale odvlekl mě z místa činu. Říkejte tomu šok nebo nepříčetnost, ale já jsem se domnívala, že kdybych se Jeremiaha dotkla, dokázala bych ho přivést zpátky k životu. Vymazat díru po kulce a vrátit čas.

Jenže muž, který mě držel, byl příliš silný a odtáhl mě ven do mrazivé březnové noci. Pak se objevil Luke. Stál přede mnou, podobně jako nyní, a poskytl mi možnost soustředit se na něco jiného než na krev.

Mohla jsem se soustředit na jeho krásný obličej.

Odvedl mě do svého auta, posadil mě na sedadlo spolujezdce a zapnul vyhřívání. Řekl mi, ať sedím a čekám. Možná jsem měla utéct, avšak já jsem, stejně jako dnes, neměla kam jít.

Jakmile Luke dokončil všechno, co policista musí udělat v případě, že ozbrojený muž drží dvě ženy jako rukojmí a potom spáchá sebevraždu, odvezl mě na policejní stanici, odvedl mě k sobě do kanceláře a položil mi řadu otázek.

Ani na jednu jedinou jsem neodpověděla. Zato jsem si všimla, že jeho oči mají na okraji tmavý kroužek, který vypadal jako tuha u čerstvě ořezané tužky. Prohlížela jsem si tvar jeho úst, vážný a seriózní, a zvažovala jsem, jaký by byl, kdyby se usmíval. Soustředila jsem se na jeho ohryzek pokaždé, když polknul.

Prohlížela jsem si Luka a ignorovala jeho dotazy, až mu došla trpělivost a šel hledat odpovědi k někomu jinému.

Presley mu musela objasnit, co se stalo s Jeremiahem, protože po dvou hodinách, kdy jsem seděla sama v jeho kanceláři, se vrátil a sdělil mi, že není bezpečné, abych se ukazovala na veřejnosti. Že je můj život v ohrožení a že mám nárok na ochrannou vazbu.

V tento okamžik jsem zaznamenala jeho slova a přestala si prohlížet jeho obličej.

Souhlasila jsem, byla jsem příliš unavená a otřesená, abych se s ním dohadovala. Ale to bylo před deseti dny. Od té doby se věci změnily. Ano, stále jsem byla slabá, ale šok z událostí uplynulých devíti měsíců se už začínal vytrácet. A raději bych riskovala, než ztrácela čas zíráním do béžové zdi.

„Dovolíte?“ ukázala jsem do uličky. „Mám hlad a ráda bych zaplatila.“

Zpražil mě pohledem a narovnal se. „Dejte mi ten košík!“

Možná že jiná žena by se zalekla, ale Luke Rosen ve skutečnosti vůbec nenaháněl hrůzu. Věděla jsem přesně, jak vypadají strašliví muži, a on takový rozhodně nebyl.

„To je dobrý.“ Udělala jsem další krok, ale on mi znovu zatarasil cestu. „Ale už vážně. S dovolením. Potřebuju se najíst a pak bych chtěla najít svoji sestru.“

„Jdete zpátky do azylového domu a já vás zamknu uvnitř.“

Hrudník se mi začal nadouvat vztekem. „Ne.“

„Jdeme, než vás někdo uvidí.“ Luke sáhl po košíku, ale já jsem ho rozčileně odtáhla. „Scarlett, vynesu vás odsud, jestli budu muset.“

Opět jsem se ho pokusila obejít, ale zatraceně, měl mnohem delší a rychlejší nohy než já. „Jděte mi z cesty!“

„Dejte mi ten košík!“

„Jděte mi z cesty!“ Bezesné noci mě dohnaly, začala se o mě pokoušet hysterie a výbuch ze mě vyšel ve formě zoufalého zakvílení. Pocházelo z hloubi duše ženy, která byla příliš dlouho vězněná.

Luke se podíval za mě. Na konci uličky stál jakýsi pár, zůstali stát s vozíkem před sebou a zírali na nás.

„Zatraceně, Scarlett,“ Luke ztišil hlas. „Položte ten košík, ať odsud můžeme vypadnout. Přitahujete na sebe pozornost.“

A mně to bylo jedno. Úplně.

„Jestli mi neuhnete z cesty, prostě vás obejdu.“ Otočila jsem se na patě a chtěla se vydat opačným směrem, ale když jsem chtěla udělat další krok, najednou jsem přestala cítit tíhu košíku v ruce. Vytrhl mi ho z ruky, něž jsem ho stihla pevněji sevřít.

Pak se se mnou začal točit svět. Podlaha, strop, všechno se obrátilo vzhůru nohama.

Omdlela jsem.

Ne, tak to nebylo.

Luke mě nesl. Přes rameno. Vyhrožoval mi tím, a já jsem ho podcenila. Velitel dodržel slovo.

Jeho rameno mě tlačilo do břicha. Zvedla jsem hlavu a odhrnula si vlasy z očí. Můj košík s jídlem zůstal tam, kde jsem předtím stála já. Moje kuře, rolky, sušenky i čokoládové mléko se mi vzdalovaly s každým Lukovým krokem.

„Sundejte mě dolů!“

Pokračoval v chůzi.

„Sundejte mě dolů!“ křičela jsem.

Stále pokračoval v chůzi.

Zvedla jsem ruku nad hlavu. Vlasy mi dál padaly do obličeje a bránily ve výhledu, ale přesto jsem použila veškerou svou zbylou sílu. Chtěla jsem ho praštit pěstí do zad. Akorát že jsem nedokázala zamířit a netrefila ho do zad. Ne, moje pěst přistála na jeho pevném, dokonalém zadku.

Luke ani nehnul brvou. „Slíbil jsem Presley, že vás ochráním.“

A bez dalšího slova a bez zastavení mě takhle vynesl ven z obchodu a postavil do sněhu.

Vracela jsem se ke kopretinám, ať se mi to líbilo nebo ne.

Ahoj Scarlett. Padla pěst na kámen.

KAPITOLA 2

LUKE

„Zatraceně, Scarlett.“ Bouchl jsem dveřmi u svého auta a otřel si sněhové vločky z obličeje. „Co jste si myslela?“

Překřížila si ruce před sebou a upřeně se dívala před sebe. „Do toho domu se už nevrátím.“

„Něco se stalo? Nathan vám…“

„Tady nejde o Nathana,“ odsekla, „jde o mě. Mám po krk života ve vězení.“

„To není…“

„Jestli řeknete, že to není vězení, začnu křičet.“

Zavřel jsem pusu a zhluboka se nadechl. Tahle žena mě přiváděla k šílenství. A její sestra taky.

Vážně Scarlett vůbec nezáleželo na vlastním životě? Procházela se po krámu, jako by se nechumelilo. Neuvědomovala si, v jakém se nachází nebezpečí?

Arrowheadští Warrioři, motorkářský gang proslulý svou brutalitou, ji nejspíš chtěli zabít. Netrvalo by jim dlouho, než by zjistili, kde se Scarlett v Clifton Forge nachází. Prozatím jsme o nich neměli žádné zmínky, ale bylo to nevyhnutelné. Promenádovat se v pátek odpoledne po obchodě se rovnalo hazardování se životem.

Přála si snad smrt?

Otevřel jsem ústa, že se zeptám, ale Scarlett se tvářila nepřístupně. Každá přednáška by vyšla vniveč. Uzamkla se do své vnitřní pevnosti, a jestli jsem chtěl, aby moje varování za tyto zdi proniklo, teď nebyl ten správný čas. Takže jsem nastartoval, vycouval z parkovacího místa a vyrazil směrem k azylovému domu.

Napětí ve voze bylo hustější než šedé mraky nad námi. Scarlett seděla nehnutě jako socha, oči upírala k silnici před námi a vráska mezi obočím se jí s každou zatáčkou prohlubovala.

Věděla přesně, kam jsem ji vezl.

A já jsem věděl, že tam nezůstane.

Kurva práce. Už jsem toho zatraceného zmatku měl po krk. Posledních deset dní jsem se nesnažil o nic jiného než zastavit krvácení, ale jakmile jedna rána přestala krvácet, otevřelo se pět nových.

Za prvé tu bylo vyšetřování situace s rukojmími a sebevražda. Clifton Forge bylo malé město se stejně malou policejní složkou. Tento případ vyžadoval moji plnou pozornost, takže jsem na stanici trávil dlouhé hodiny. Major volal pětkrát denně a kontroloval nás.

Mezitím se tu vyrojila média. Jediná novinářka ve Státech, která na stanici nevolala, byla ta z Clifton Forge – ale pouze proto, že se její manžel nacházel na místě činu, a pokud Bryce potřebovala nějakou informaci, mohla ji získat od lidí, kteří byli tu noc v Presleyině domě. Bryce měla přístup ke všem aspektům pravdy, přesto byl její článek paradoxně nejpovrchnější. Žádné spekulace. Žádná zmínka o Jeremiahově napojení na Warriory. Vyznělo to jako nějaká domácí roztržka, což vlastně byla ve své podstatě pravda.

Po deseti dnech ty neustálé telefonáty konečně začaly ubývat. Plánoval jsem, že odpoledne strávím probíráním nevyřízené hromady práce. Ale volal Nathan, aby mě informoval, že Scarlett vzala nohy na ramena.

Neměl jsem čas zabývat se ženou, kterou její vlastní život nezajímal ani natolik, aby zůstala schovaná.

Čím víc jsme se blížili k tomu domu, tím víc se Scarlett uzavírala do sebe. Ruce si držela na kolenou a s každým dalším ujetým blokem jsem očekával, že otevře dveře a vyskočí ven. Paličatá ženská.

Kam dala hlavu? A kam jsem ji dal já? Vynesl jsem ji z obchodu. Doslova vynesl. Přehodil jsem si ji přes rameno a vyšel s ní hlavním vchodem.

Co se to se mnou sakra dělo? Zatraceně, takhle jsem se nikdy nechoval. Měl jsem z celé téhle situace pocuchané nervy a došla mi trpělivost.

Zajel jsem k azylovému domu a zastavil vedle auta před garáží. Vlastně to nebyl azylový dům. Byl to můj dům, koupil jsem ho loni, levně a chtěl jsem ho zrekonstruovat a pronajmout. Červený nákladní vůz , který stál před garáží taky, patřil mně. V létě jsem na něm vozíval svůj raft a rybářskou loď k řece.

Cliftonforgeská policie doposud azylový dům nepotřebovala – ani na něj neměla rozpočet – takže když jsem potřeboval místo, kam bych Scarlett ukryl, přišel mi tenhle dům jako logická volba.

Jistě, nevypadal právě nejlíp. Zatím. V létě jsem plánoval začít s rekonstrukcí a úpravami, abych ho mohl pronajmout. Pro Scarlett jsem nic jiného na výběr neměl. Tento ošklivý, ale funkční dům pro ni byl nejlepším místem.

Dokud nebudeme vědět přesně, co jí hrozí od Warriorů, bylo skrývání nejlepší volbou. Možná že to všechno brzy odezní a ona bude moci odejít. Ale zatím to bylo jenom deset dní. Deset dní, které se zdály jako minuta.

V kapse mi zavibroval telefon, právě když jsme dorazili. Vytáhl jsem ho. Nad zprávou vyskočilo Presleyino jméno. Vytrvale mě pronásledovala, abych jí sdělil nějaké informace o místě pobytu její sestry, a neměl jsem pochyby o tom, že už se doslechla o incidentu v obchodě.

Doufám, že víš, co děláš, Rosene.

Podíval jsem se na Scarlett a rychle jí odepsal. Je v bezpečí.

Slíbil jsem, že se o Scarlettino bezpečí postarám.

A já jsem držel slovo.

„Pojďte!“ Vystoupil jsem z auta, obešel kapotu a otevřel jí dveře.

Ani se nepohnula.

Proč musela dělat takové potíže? Proč? Neuvědomovala si snad, že jsem na její straně?

Sníh už pomalu přestával padat, takže jsem stál na mrazu a vyčkával.

Musela do toho domu dojít sama. Pro dnešek už jsem se jí nanosil dost, a jestli tu chtěla prosedět celou noc, tak dobrá. Počkám.

Na ulici byl klid. Sousedé v této čtvrti byli požehnáním, dohlíželi na dům místo mě. Než jsem ho koupil, byl prázdný dva roky, a přestože jsem ještě nezačal s rekonstrukcí, všichni v okolí byli rádi, že se dům brzo dočká potřebné péče.

Muž, který žil vedle, mi v zimě pomáhal a odhrabával sníh i z chodníku před mým domem, ale vzhledem k tomu, že teď nebyl sníh odházený ani před jeho domem, předpokládal jsem, že je mimo město. Dal jsem si za úkol později se tu zastavit a oba chodníky odklidit. V létě jsem dával mladíkovi odnaproti dvacet babek týdně, aby sekal trávník.

Jednou to bude perfektní dům do začátku pro nějaký mladý pár. Nebo bych mohl přesvědčit tátu, aby se sem přestěhoval na důchod, s radostí bych mu ho věnoval.

Ale nejprve bylo potřeba vymalovat a položit novou podlahu. Koupelny a kuchyň se musely předělat úplně. Obvykle mi vyhlídka nového projektu dodávala energii. Ale dnes jsem byl příšerně unavený, abych myslel na práci, která mě čeká.

Scarlett začala drkotat zuby. Když šla do obchodu, sněžilo, takže měla mokré oblečení. I vlasy.

Ale já jsem se nepohnul ani nepromluvil. Prostě jsem čekal.

Minuty ubíhaly. Nathan stál u předního okna. V pět ho měl přijet vystřídat jiný strážník a přivézt večeři pro Scarlett. Neměl jsem u sebe rozpis, ale byl jsem si vcelku jistý, že na řadě je Chuck.

Scarlett měla v košíku smažené kuře. Poznal jsem tu krabičku, protože jsem si tu obědovou nabídku během let dával snad stokrát. Vytáhl jsem telefon a napsal Chuckovi, aby se zastavil v krámě a koupil pro Scarlett smažené kuře, nějaké havajské rolky a čokoládové mléko.

Když mi odepsal smajlíky se zdviženými palci, zastrčil jsem telefon zpátky a podíval se na Scarlett.

Její odhodlání sláblo. Bojovnost se jí vytratila z očí a měla svěšená ramena. Zuby jí drkotaly a zatínání čelisti nepomáhalo.

„Scarlett,“ natáhl jsem ruku.

Podívala se na moji dlaň a ze smutku v jejích očích mě píchlo u srdce. Sakra. Vypadala zkroušeně. A vyčerpaně až do morku kostí.

„Pojďme dovnitř,“ pobídl jsem ji, „promluvíme si.“

Přikývla, ale moji ruku odmítla. Vyskočila z auta sama a ztěžka došlápla na zem. Omotala si ruce kolem sebe a vlekla se ke vstupním dveřím, scvrkávala se mi před očima.

Nejen že se její kuráž vytrácela. Vysála ji do poslední kapky.

Následoval jsem ji ke dveřím a poskytl jí dostatek prostoru, takže jsem se táhl stejně pomalým tempem.

Jakmile vstoupila na první schod verandy, Nathan rozrazil dveře. „Veliteli…“

Zvedl jsem ruku a ukázal mu, aby jí ustoupil z cesty. Když jsme byli všichni uvnitř, zavřel jsem za námi dveře. „Scarlett, co kdybyste se šla převléknout do suchých věcí.“

Přikývla a šourala se chodbou do jediné ložnice s opravdovou postelí.

„Omlouvám se,“ vyhrkl Nathan. „Říkala, že potřebuje na vzduch a já v tom neviděl problém.“

Povzdechl jsem si. „Probereme to zítra na stanici.“

„Ale…“

„Zítra.“ Hodil jsem hlavou ke dveřím. „V garáži by měla být lopata. Nevadilo by vám odklidit sníh z chodníku?“

„Ne, pane,“ řekl a vydal se ven.

Zítra ho ústně napomenu, že Scarlett nehlídal obezřetněji, ale nehodlal jsem toho kluka peskovat. Byl tu nový a neuvědomil si, že by mohla utéct. Krucinál, ani já ne. Když jsem od Bryce dostal zprávu, že poznala Scarlett v obchodě u lahůdek, málem jsem spadl ze židle.

Domníval jsem se, že chápala závažnost svojí situace, ale zjevně jsem se mýlil.

Možná jsem na ni toho večera měl víc tlačit. Nedovolit jí ignorovat otázky, když seděla v mojí kanceláři schoulená pod dekou a zírala mi do obličeje. Nejspíš jsem měl požadovat nějaké odpovědi. Ale chtít něco po ženě, která byla v šoku, se mi zdálo zbytečně kruté.

Měl jsem se tu během těch deseti dní zastavit a zkontrolovat ji na vlastní oči.

Přešel jsem obývací pokoj a prohrábl si rukou krátké vlasy. Všichni očekávali, že získám informace. Že vím, jak zvládat podobné situace. Policistou jsem byl už dlouho, ale něco takového jsem zažíval poprvé. Nahlas bych to nepřiznal, ale už několik dní jsem tápal, a spoléhal se na instinkty, namísto zkušeností. Protože kdybych to přehnal a příliš analyzoval svá rozhodnutí, mohlo by se stát, že bych je zpětně přehodnotil.

Takže jsem se pokusil soustředit výhradně na fakta.

Před deseti dny se Scarlettin bývalý přítel, člen motorkářského klubu Arrowheadských Warriorů, vloupal do Presleyina domu, kde byla i se svojí sestrou. Jeremiah si je vzal jako rukojmí, ohrožoval je zbraní a požadoval peníze.

Přiznal se jim, že svému klubu kradl drogy a prodával je. Taky připustil, že jejich krádež svedl na Scarlett, aby se vyhnul trestu a jisté smrti z rukou svých bratrů. Doufal, že když klubu peníze vrátí, smaže se tím i zrada.

Takže jel tři hodiny do Clifton Forge a hledal Presley. Neměla sto tisíc dolarů, ale on doufal, že je vytáhne ze svého přítele, Shawa Valance. Koneckonců Shaw byl jedním z nejlépe placených herců v Hollywoodu.

Jeremiah byl bláhový idiot. I kdyby se mu podařilo sehnat tolik peněz, Warrioři by to nenechali jen tak být. Když si konečně uvědomil skutečnou závažnost situace, zbaběle si vzal život. Opustil Scarlett a nechal ji tu, aby se musela vypořádat s chybami, které udělal on.

Scarlett si za mnou odkašlala. Převlékla se do jiné teplákové soupravy. Tuhle tmavě modrou mikinu a tepláky jsem jí přinesl ze stanice. Mikina měla na hrudníku bílou nití vyšitý znak našeho oddělení. Byla to nejmenší dámská velikost, přesto na ní plandala.

Nenapadlo mě zkontrolovat, jestli věci, které jsem nechal poslat, jí pasují. Když jsem sem Scarlett přivezl, poslal jsem jednu policistku do obchodu, aby pro ni nakoupila veškeré nezbytnosti. Mýdlo. Kartáček na zuby. Deodorant. Povlečení a ručníky do koupelny. Řekl jsem jí, aby přivezla dvě teplákové soupravy ze staničních zásob a pořídila Scarlett nějaké ponožky a spodní prádlo.

Hlídky se střídaly zhruba kolem času na jídlo, takže střídající strážník Scarlett vždy přivezl něco k snědku, ale kontroloval někdo, jestli opravdu jedla? Připadalo mi, že zhubla další kila, která rozhodně zhubnout nepotřebovala.

Někdo zaklepal na dveře a následně je otevřel. Dovnitř vstoupil Chuck se dvěma plastovými taškami v rukou. „Nazdar, šéfe.“

„Díky.“ Šel jsem ke dveřím, dal si prsty k puse a zapískal na Nathana, než stihl nastoupit do policejního auta a zmizet. „Počkejte!“ křikl jsem na něj a vzal si tašky od Chucka. „Beru si dnešní směnu. Nahlas se na stanici a vezmi si na noc služební vůz. Dávej pozor na opilce.“

„Jak si přeješ.“ Chuck přikývl a mávl na Scarlett. „Madam.“

Odešel z domu a spěchal po odklizené cestě za Nathanem, já jsem za ním zavřel dveře a donesl jídlo do obýváku.

„Posaďte se.“ Ukázal jsem na pár křesel, které jsem míval ve svém starém domě, než jsem se přestěhoval a koupil si nový nábytek.

Když jsem koupil tento dům, stalo se z něj tak trochu odkladiště. Měl jsem tu svůj raft, takže mi doma nezabíral celou garáž, a dával jsem sem veškerý přebytečný nábytek pro případ, že by můj budoucí nájemce uvítal dům částečně vybavený. Křesla za moc nestála, ale byla lepší než nic, ačkoli z jednoho trčela pružina a tlačila mě do zad. Posadil jsem se do toho horšího a ukázal na to druhé.

Scarlett se posadila na jeho područku a já jsem vytáhl krabičku s jídlem.

Vůně smaženého kuřete naplnila pokoj a překryla odér pizzy, kterou předtím nejspíš přinesl Nathan. Podal jsem jí krabičku společně s balíčkem havajských rolek a mléčného nápoje.

„Díky.“ Položila si jídlo na kolena, ale jíst nezačala.

„Nevšímejte si mě.“ Kývl jsem k jídlu. „Pusťte se do toho.“

Neváhala. Vrhla se na kuře i rolky, hltala a zapíjela je čokoládovým mlékem. Kdy naposledy jedla? Byla doslova vyhladovělá.

A kdy naposledy spala? Kruhy pod očima měla hluboké a černé. Byla pobledlá a tváře měla propadlé. Její oči by měly mít oslnivě modrou barvu a být plné života, stejně jako oči její sestry. Ale Scarlettiny oči nezářily. Postrádaly jiskru.

Buďto ji ztratila v tomto domě, nebo už před dlouhou dobou.

Čekal jsem a pozoroval ji, a když dojedla, vzal jsem prázdnou krabičku a nacpal ji zpátky do plastového sáčku.

Scarlett se schoulila do klubíčka v křesle a přitáhla si nohy k hrudníku. Ruce jí zmizely v rukávech mikiny. Boty měla na nohou, ačkoli musely být po výpravě do obchodu mokré.

Většina lidí by se na Scarlett Marksovou podívala a pomyslela by si, že je zlomená. Možná byla trochu nalomená a poškrábaná, ale rozhodně se nenechala zlomit. Byla ztracená. Unavená. Osamělá. Zlomená ne.

„Čas promluvit si,“ řekl jsem.

Střelila po mně pohledem. „Ne, díky.“

„Neptal jsem se. Musím vědět, co se děje. Pravdu.“

„Zamkl jste mě na tomhle místě a zahodil klíč. Něco mi říká, že víte přesně, co se děje.“ Vrhla po mně pohledem a v té zářivě modré barvě se na zlomek vteřiny objevila jiskra, kterou jsem předtím postrádal. Možná jsem ji předtím v obchodě přehlédl, protože mi Scarlett visela přes rameno.

„Ano, vím, co se děje,“ podotkl jsem. „Ale i tak bych to rád slyšel od vás. Vašimi slovy.“

„Jeremiah kradl Warriorům peníze. Načapali ho a on jim řekl, že jsem to byla já.“

Její prohlášení se shodovalo s linií, kterou jsem už znal, ale doufal jsem ve více podrobností. Marně. Scarlett se vrátila do svojí pevnosti, měla zvednutou bradu a netečný výraz.

Pokládat otázky přímo nefungovalo, takže nastal čas vyzkoušet novou taktiku.

„Znáte Dashe Slatera?“ zeptal jsem se.

Odmlčela se. „Něco mi to říká.“

„To on vás tu noc vyvedl z Presleyina domu. Je to její šéf v autoservisu.“

„A co s ním?“

„Dash býval prezidentem motorkářského klubu tady ve městě. Říkali si Tin Gypsies. Slyšela jste o nich?“

Zamrkala.

Takže ano. O Tin Gypsies a Warriorech bylo známo, že jsou nepřátelé. Přestože se motorkářský klub Tin Gypsy rozpadl už před lety, rivalita mezi členy přetrvávala. Kdo strávil nějaký čas s Warriory, musel o Tin Gypsies nejspíš slyšet. A podle Presley žila Scarlett u Warriorů v klubovně v Ashtonu s Jeremiahem několik měsíců, konkrétně od loňského června.

„Dash si myslí, že se Warrioři pomstí,“ poznamenal jsem, „a já se k tomu přikláním.“

Scarlett mlčela, ale vráska mezi obočím se jí prohloubila.

„Chci vám pomoct.“

„Proč?“

„Protože mě o to poprosila vaše sestra.“

Zamrkala a ten šokovaný výraz v její tváři, zkrátka… překvapil mě. Proč ji zaráželo, že se o ni Presley bojí?

„Chodí na stanici každý den. Napochoduje tam a chce vědět, kde jste, přestože ví, že jí to neřeknu. Většinou se ptá, jestli jste v bezpečí, a prohlásí, že na mě spoléhá, že se o vaše bezpečí postarám.“

Scarlett sklopila oči ke svým kolenům.

„Dovolte mi to. Dovolte mi chránit vás.“

„Nechci tu být uvězněná.“

„Tak mi to povězte. Všechno. Nemůžu vám pomoct, když to přede mnou tajíte.“

Stáhla rty k sobě, a když zvedla oči, byly ledově chladné.

„Mluvte se mnou,“ prosil jsem.

Nic.

„Takhle se budete chovat? Vážně se mnou chcete v tomhle bojovat? Nemůžu vás chránit, když neznám hrozbu.“ Ukázal jsem rukou ke dveřím. „Kam půjdete? Co? Když vyjdete těmito dveřmi, kam půjdete? K Presley? Přinesete jí problémy až ke dveřím.“

„Svoji sestru bych do nebezpečí vědomě nikdy neuvrhla.“

„Pak nemáte na výběr. Musíte tu zůstat. Musíte se mnou mluvit, abych vám mohl pomoct.“

Zavrtěla hlavou a přitáhla si nohy blíž k hrudníku. „Ne.“

Zatracená ženská paličatá. „Scarlett…“

„Prosím, nenechávejte mě tady.“ Její šepot zněl bolestně. Zoufale.

„Někde být musíte. Než se dozvíme víc. Než zjistím, s čím se tu potýkáme.“ Než se mi svěříte. „Neříká se tomu ochrana svědků pro nic za nic.“

Ačkoli tohle byla maloměstská, dočasná verze ochrany svědka.

Otočila se hlavou ke zdi, díval jsem se na její profil. Odstřihla mě.

Na tohle jsem neměl čas. Bylo vážně tak těžké spolupracovat? Zvedl jsem se z křesla, přešel do kuchyně a zhluboka se nadechl, abych se uklidnil.

Fuj, tady to páchlo. Přešel jsem k odpadkovému koši, nadzvedl víko a nakrčil jsem nos z toho pachu, který se linul zevnitř. Nathan musel z pizzerie přivézt jejich nechvalně proslulou, extra česnekovou pizzu. Zakázal jsem chlapům, aby si ji vozili na stanici, protože se v kuchyňce pak nedalo vydržet. Další věc, o níž si s Nathanem zítra promluvím, bude výběr pokrmů.

Zaklapl jsem víko na koši, otevřel zadní dveře a celý ho vyndal ven. Potom jsem dveře zavřel a rozhlédl se po kuchyni.

Linoleum bylo na několika místech popraskané a před dřezem značně ošoupané. Měl jsem v plánu v celém domě položit dřevěnou podlahu a zbavit se původních podlahových krytin, včetně potrhaných koberců. Lednice měla zažloutlou barvu a skvrny v místech, kde se srážela voda. Těžko soudit, jestli kdysi bývala bílá. Kuchyňské skříňky byly vybledlé a jednotvárné. U jedné zásuvky chybělo madlo.

Ten dům byl levný z jasného důvodu. Byla to špinavá díra. Nejodpornější dům v ulici.

Nedivil jsem se, že Scarlett utekla. Já bych tu taky nechtěl bydlet.

„Běžte si zabalit,“ řekl jsem jí, když jsem se vrátil do obývacího pokoje.

„Cože?“ podivila se.

„Váš batoh. Běžte si ho sbalit.“

Byl to zatraceně hloupý nápad a věděl jsem, že toho budu litovat, ale v tu chvíli mi došly nápady.

Vyskočila z křesla, prošla kolem mě do ložnice a za ní se linula její vůně. Vůně větru a sněhu ve vlasech, ale také citrusově sladký podtón.

Ta vůně se mi líbila.

Což bylo dobré.

Protože na nějakou dobu jela ke mně domů.

KAPITOLA 3

SCARLETT

Nevěděla jsem, kam mě Luke veze, projížděli jsme prázdnými ulicemi Clifton Forge, na kterých ležel sníh, a já jsem se nezeptala. Byla jsem ráda, že jsem nemusela zůstávat v tom azylovém domě.

Za Presley by mě nevzal, ne po tom prohlášení, že bych ji tím uvrhla do nebezpečí.

Přesto mě neskutečně zahřálo na duši, že se na mě ptala. A to nejen jednou, ale každý den. Byla to jediná jiskřička naděje za posledních deset dní a já jsem se k ní upnula a nehodlala se jí pustit za nic na světě.

Možná že až bude tohle za mnou, nakonec přece jen získám svou sestru zpátky.

Při průjezdu křižovatkami, kde jsme aspoň na chvíli zastavili, jsem se snažila ze všech sil zapamatovat si názvy ulic na cedulích. Chtěla jsem vědět, kde se nacházím, ne pro případ, že bych znovu utekla – neměla jsem kam jít, jak mi Luke nemilosrdně připomněl – ale protože bych se potom třeba přestala cítit tak ztracená.