Joe Hill

OHNIVÝ MUŽ

Copyright © 2016 by Joe Hill

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Adéla Bartlová, 2016

Original English title: THE FIREMAN

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-529-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-530-4 (mobi)

Věnováno Ethanu Johnovi Kingovi, který září jako plamen.

Táta tě má rád.

Kdo mě inspiroval:

• J. K. Rowlingová, jejíž příběhy mi napověděly, jak napsat tento;

• P. L. Traversová, jež měla lék, který jsem potřeboval;

• Julie Andrewsová, která mi dala lžičku cukru na jeho zajedení;

• Ray Bradbury, od kterého jsem si ukradl titul;

• můj otec, od něhož jsem si ukradl všechno ostatní;

• a má matka, která mě uvedla do mykologie (a mytologie), již jsem pro napsání knihy potřeboval.

Přestože Draco incendia trychophyton je fiktivní, máma by vám vysvětlila, že téměř všechny vlastnosti vymyšlené plísně v přírodě opravdu najdete.

Outside the street’s on fire in a real death waltz…

– „Jungleland“, Bruce Springsteen

Though I spends me time in the ashes and smoke in this ’ole wide world there’s no ’appier bloke.

– „Chim Chim Cher-ee“, Robert a Richard Shermanové

Bylo mi potěšením hořet.

– 451 stupňů Fahrenheita, Ray Bradbury

Prolog

Zapáleno

Harper Graysonová viděla hořet spoustu lidí v televizi, tak jako každý, ale prvnímu, koho uviděla vzplanout na vlastní oči, se to stalo na hřišti za školou.

Školy v Bostonu a některých dalších částech Massachusetts byly zavřené, ale tady v New Hampshiru ještě ne. I v New Hampshiru se sice vyskytly nějaké případy, bylo jich ovšem málo. Harper slyšela, že v zabezpečeném křídle Concordské nemocnice je drženo šest pacientů, na něž dohlíží lékařský tým v kompletních ochranných oblecích, a všechny sestry jsou tu vyzbrojeny hasicími přístroji.

Harper přidržovala studený obklad na tváři prvňáčka Raymonda Blye, který dostal badmintonovou raketou do obličeje. Každé jaro, když tělocvikář Keillor vytáhl badmintonové náčiní, k tomu jednou nebo dvakrát došlo. Keillor pokaždé dětem přikázal, aby to rozchodily, i když držely v ruce hromádku vlastních zubů. Harper doufala, že bude jednou u toho, až to Keillor schytá raketou do koulí, aby mu mohla poradit, že to má rozchodit.

Raymond při příchodu nebrečel, ale když se zahlédl v zrcadle, na chvíli ztratil drsnou fasádu, na bradě se mu vytvořil dolíček a svaly v obličeji se mu roztřásly emocemi. Jedno oko měl černofialové a celé oteklé a Harper bylo jasné, že ten pohled je děsivější než bolest.

Aby ho rozptýlila, sáhla po nouzové zásobě sladkostí. Nouzová zásoba sladkostí, tvořená hromádkou samostatně balených čokoládových tyčinek, byla uložená v otlučeném plechovém kufříku na svačinu s obrázkem Mary Poppinsové a mírně zrezivělými panty. Také tam byla velká ředkvička a brambora, které si Harper šetřila pro nejhorší případy.

Nakoukla dovnitř a Raymond si zatím držel obklad na tváři.

„Hmm,“ řekla Harper, „myslím, že mám v krabičce ještě jeden Twix, a ten bych si fakt dala.“

„Dostanu něco dobrýho?“ zeptal se Raymond přiškrceným hlasem.

„Dostaneš něco lepšího než tyčinku. Mám tu velkou, vynikající ředkvičku, a když budeš opravdu hodný, tak ti ji dám, a já sním ten Twix.“ Ukázala mu vnitřek krabičky, aby si mohl ředkvičku prohlédnout.

„Fuj. Já nechci ředkvičku.“

„A co takhle krásnou, velkou, dobroučkou bramboru? Koukej, jaká je žluťounká.“

„Fuj. Co kdybysme si dali páku o ten Twix? Přetlačím v páce i tátu.“

Harper si zahvízdala tři veselé takty z písničky z muzikálu Za zvuků hudby a předstírala, že si to rozmýšlí. Ráda si pohvizdovala úryvky z muzikálů ze šedesátých let a tajně snila o tom, že se k ní přidají sojky a drozdi. „Nevím, jestli mě přetlačíš, Raymonde. Mám skvělou kondici.“

Předstírala, že se potřebuje zahledět z okna, aby si to rozmyslela – a právě tehdy spatřila toho muže, který šel přes hřiště.

Z místa, kde stála, měla přímý výhled na vyasfaltovanou část, na několik desítek metrů asfaltu, tu a tam pokresleného skákacími panáky. Následovala plocha vysypaná mulčem a vybavená kompletní hrací sestavou: houpačkami, skluzavkami, šplhací stěnou a řadou ocelových trubek, na které mohly děti bušit jako na gongy (Harper si trubky přejmenovala na pekelný xylofon).

Všechny děti byly uvnitř, protože byla první hodina – jediná doba, kdy na dohled ze školní ošetřovny nepobíhalo hejno ječících, zlobících a smějících se dětí. Pohyboval se tam jen ten muž v pytlovité zelené vojenské bundě a volných hnědých pracovních kalhotách. Obličej měl skrytý ve stínu ušmudlané basebalky. Přecházel asfalt šikmo od zadní části budovy. Hlavu měl skloněnou a vrávoral, zdálo se, že nedokáže jít rovně. Harper nejdřív napadlo, že je opilý. Potom si však všimla kouře vycházejícího z jeho rukávů. Z bundy se mu okolo rukou linul jemný bílý kouř, který mu také stoupal z límce do dlouhých hnědých vlasů.

Klopýtl o okraj chodníku a sešel na mulč. Udělal ještě tři kroky a opřel se pravou rukou o dřevěnou příčku žebříku vedoucího nahoru do prolézačky. I z té dálky Harper zahlédla na hřbetu jeho ruky tmavý pruh, něco jako tetování, ale protkané zlatem. Zlaté skvrnky se zablýskly jako zrnka prachu v oslepujícím slunečním paprsku.

Viděla o tom zprávy v televizi, ale stejně v těch prvních okamžicích nedokázala pochopit, na co se to dívá. Z krabičky s Mary Poppinsovou začaly padat drobné sladkosti a zašustily na podlaze. Harper to neslyšela, neuvědomovala si, že drží krabičku nakloněnou a vysypává z ní čokoládové tyčinky a bonbony ve staniolu. Raymond se díval, jak brambora s masitým žuchnutím dopadla na zem a zakutálela se pod skříň.

Muž, který se pohyboval jako opilý, se začal hroutit. Potom se křečovitě prohnul v zádech, prudce zaklonil hlavu a předek trička mu olízly plameny. Harper na okamžik spatřila jeho hubený obličej a výraz bolesti a vzápětí mu hlava vzplanula jako pochodeň. Levou rukou se bušil do hrudi, ale pravou se stále držel dřevěného žebříku. I pravá ruka hořela a pálila borové dřevo. Hlava se zakláněla stále víc a muž otevřel ústa, aby vykřikl, místo toho se ale vyvalil černý kouř.

Raymond si všiml Harpeřina výrazu a začal otáčet hlavu, aby se podíval přes rameno ven. Harper pustila krabičku a sáhla po něm. Jednou rukou mu přidržela obklad, druhou mu položila zezadu na hlavu a násilím mu otočila tvář od okna.

„Nedívej se tam,“ řekla, překvapená svým klidným hlasem.

„Co to bylo?“ zeptal se.

Pustila jeho zátylek a natáhla se po šňůrce žaluzií. Muž venku mezitím klesl na kolena. Sklonil hlavu, jako by se modlil k Mekce. Plameny ho obestoupily, vypadal jako hromada hadrů chrlících mastný kouř do jasného a chladného dubnového odpoledne.

Žaluzie se spustily s kovovým zarachocením a celý ten výjev zastínily – až na horečnatě poblikávající zlaté světlo, neklidně se mihotající kolem okrajů.

Kniha první

Nákaza

Duben

1

Opustila školu až hodinu poté, co odešlo poslední dítě, ale i tak odcházela brzo. Většinu školních dnů musela zůstat až do pěti kvůli zhruba padesátce dětí, které tu trávily delší dobu, neboť jejich rodiče pracovali. Dnes bylo už ve tři všude prázdno.

Poté, co zhasla světla ve školní ordinaci, postavila se k oknu a zadívala se na hřiště. Vedle provazové prolézačky byla černá skvrna, zuhelnatělé zbytky, které hasiči spláchli hadicí, protože nešly seškrabat. Tušila, že už se do ordinace nevrátí a z toho okna už se nepodívá, a měla pravdu. Večer byly školy v celém státě uzavřeny s tím, že jakmile krize pomine, budou zase otevřeny. A krize jaksi nikdy nepominula.

Harper se domnívala, že bude mít dům pro sebe, ale když přišla domů, Jakob už tam byl. Měl zapnutou televizi se ztlumeným zvukem a s někým telefonoval. Z jeho tónu – klidného, vyrovnaného, téměř lenivého – byste neuhodli, že je rozčilený. Museli byste ho vidět přecházet sem a tam, abyste poznali, že je napjatý.

„Ne, neviděl jsem to. Johnny Deepenau tam byl v jednom autě, uklízel trosky ze silnice, a poslal nám fotky na mobil. Vypadalo to, jako by uvnitř vybouchla bomba. Vypadalo to jako terorismus, jako… moment. Právě přišla Harp.“ Její manžel spustil ruku s telefonem, přitiskl si jej na hruď a řekl: „Přijela jsi zadem, viď? Vím, že jsi nejela přes centrum. Všechny silnice od Severního kostela ke knihovně jsou zavřené. Celé město se hemží policajtama a Národní gardou. Vybouchl tu autobus a narazil do telefonního sloupu. Byl plný Číňanů nakažených tím hnusem, tím dračím hnusem.“ Dlouze, roztřeseně vydechl a zavrtěl hlavou, jako by ho šokovalo, jak jsou někteří lidé drzí, že si klidně vzplanou za takového krásného dne přímo uprostřed Portsmouthu. Otočil se a znovu si přitiskl telefon k uchu. „Je v pořádku. Nevěděla o tom. Je doma a dáme si tradiční hlasitou hádku o tom, jestli si myslí, že ji v dohledné době pustím zpátky do práce.“

Harper se posadila na okraj gauče a zadívala se na televizi. Běžely v ní místní zprávy. Ukazovali záznam ze včerejšího zápasu týmu Celtic, jako by se nic nedělo. Isaiah Thomas se postavil na špičky, zaklonil se a hodil míčem, a skoro přes celou půlku hřiště trefil koš. Teď to ještě nevěděli, ale za týden měla basketbalová sezona skončit. V létě bude většina členů týmu Celtic mrtvá. Buď shoří, nebo se sami zabijí.

Jakob přecházel v provazových sandálech sem a tam.

„Co? Ne. Nikdo se odtamtud nedostal,“ řekl do telefonu. „A možná to bude znít hrubě, ale svým způsobem jsem rád. Nemá to kdo roznést dál.“ Chvíli poslouchal a pak se nečekaně zasmál. „Objednal si snad někdo flambovanou čínu?“

Přešel celý pokoj až ke knihovně, kde už nemohl dělat nic jiného než se otočit a jít zpátky. Když tak učinil, podíval se znovu na Harper a tentokrát uviděl něco, co ho zarazilo.

„Miláčku, co je, není ti nic?“ zeptal se.

Jen na něj civěla. Nevěděla, co by měla odpovědět. Byla to podivně obtížná otázka, taková, která vyžadovala jisté zamyšlení.

„Hele, Danny, musím jít. Chci si na chvilku sednout s Harper. Udělal jsi dobře, že jsi šel vyzvednout děti.“ Odmlčel se a dodal. „Ano, dobře. Pošlu ti a Claudii ty fotky, ale ode mě je nemáš, jasné? Mám vás rád.“

Ukončil hovor, spustil ruku s telefonem a podíval se na Harper. „Co se děje? Proč jsi doma?“

„U školy se dneska objevil chlap,“ řekla Harper a něco – emoce proměněná ve fyzickou formu – se jí zaseklo v krku jako klín.

Posadil se vedle ní a položil jí ruku na záda.

„Dobře,“ řekl. „Dobře.“

Sevřený hrtan se uvolnil a Harper se vrátil hlas, mohla zase promluvit. „Byl na hřišti a motal se jako opilý. Potom upadl a začal hořet. Hořel, jako by byl ze slámy. Viděla to půlka dětí ze školy. Na hřiště je vidět skoro z každé třídy. Celé odpoledne jsem uklidňovala děti v šoku.“

„Měla jsi mi to říct. Měla jsi mě přinutit, abych položil ten telefon.“

Otočila se na něj a opřela si hlavu o jeho hruď, a on ji objal.

„V jednu chvíli jsem měla v tělocvičně čtyřicet dětí a několik učitelů, i ředitele, a některé děti brečely, některé se klepaly, někdo zvracel, a já jsem měla dojem, že dělám všechny ty tři věci najednou.“

„Ale nedělala jsi.“

„Ne. Rozdávala jsem krabičkový džus. Nejnovější výkřik medicíny.“

„Udělala jsi, co jsi mohla,“ řekl Jakob. „Pomohla jsi kdoví kolika dětem vyrovnat se s nejhorší věcí, jakou v životě viděly. To přece víš, ne? Budou si celý život pamatovat, že ses o ně postarala. Zvládla jsi to, a teď je to za tebou a jsi tu se mnou.“

Chvíli nehybně seděla v kruhu jeho paží, mlčela a vdechovala jeho typickou vůni santalového dřeva a kávy.

„Kdy se to stalo?“ Pustil ji a pozorně si ji přeměřil mandlovýma očima.

„Dopoledne.“

„Budou tři. Obědvala jsi?“

„Uh-uh.“

„Motá se ti hlava?“

„Uh-huh.“

„Musíš do sebe něco dostat. Nevím, co je v lednici. Možná bych mohl něco objednat.“

Co takhle flambovanou čínu? pomyslela si Harper a místnost se naklonila jako paluba lodě. Harper se chytila opěradla gauče.

„Možná jen trochu vody,“ řekla.

„Co třeba víno?“

„To by bylo lepší.“

Jakob vstal a šel k malému chladiči na polici, do kterého se vešlo šest lahví vína. Podíval se na jednu, potom na druhou – jaké víno se hodí ke smrtící nákaze? – a řekl: „Myslel jsem, že se to vyskytuje jen v zemích, kde je takové znečištění, že se nedá dýchat, a řeky tam vypadají jako stoky. Čína. Rusko. Bývalá komunistická republika Hovnostán.“

„Rachel Maddowová říkala, že v Detroitu už je na stovku případů. Mluvila o tom včera večer.“

„Přesně to mám na mysli. Myslel jsem, že jde jen o špinavá místa, kam nikdo nechodí, třeba Černobyl a Detroit.“ Ozvalo se lupnutí korku. „Nechápu, proč přenašeč leze do autobusu. Nebo do letadla.“

„Možná se báli, že půjdou do karantény. Představa, že tě oddělí od tvých blízkých, většinu lidí děsí víc než nemoc. Nikdo nechce umřít sám.“

„To je pravda. Proč umírat sám, když můžeš mít společnost? Předat svým blízkým hroznou a smrtelnou nemoc, to je kurva bezva způsob, jak říct ‚mám vás rád‘.“ Přinesl jí sklenici zlatavého vína, pohár destilovaného slunečního svitu. „Kdybych to chytil, radši bych umřel, než abych tě nakazil. Než abych tě vystavil riziku. Myslím, že by dokonce bylo jednodušší to sám ukončit, kdybych věděl, že to dělám proto, abych někoho neohrozil. Neumím si představit nic tak nezodpovědného jako chodit s tím po světě.“ Předal jí sklenici a pohladil ji přitom po prstu. Měl laskavý dotyk, chápavý; to na něm bylo nejlepší, jak intuitivně věděl, kdy jí má zastrčit pramen vlasů za ucho nebo pohladit jemné chmýří na zátylku. „Jak snadno se to dá chytit? Přenáší se to jako plíseň na nohách, ne? Pokud si myješ ruce a nechodíš bosá po tělocvičně, tak jsi v pohodě? Počkat. Moment. Nepřiblížila ses k tomu mrtvému, že ne?“

„Ne.“ Harper se neobtěžovala strčit nos do sklenice a vdechnout francouzský buket, jak ji Jacob učil, když jí bylo dvacet tři, právě se s ním vyspala a byla víc opilá jím, než kdy bude vínem. Hodila do sebe sauvignon dvěma hlty.

Klesl vedle ní, vzdychl a zavřel oči. „Dobře. To je dobře. Máš hroznou potřebu starat se o lidi, Harper, což je za běžných okolností fajn, ale v některých situacích se člověk musí…“

Ona ho však neposlouchala. Ztuhla a naklonila se, aby postavila skleničku od vína na konferenční stolek. V televizi přerušili hokejové zpravodajství a objevil se starší pán v šedém obleku, zprávař s plaše modrýma očima schovanýma za bifokálními brýlemi. Pruh na spodku obrazovky říkal: MIMOŘÁDNÉ ZPRÁVY: VESMÍRNÁ JEHLA HOŘÍ.

„…do Seattlu,“ dořekl moderátor. „Upozorňujeme, že záběry jsou velmi drastické. Máte-li u sebe děti, neměly by se dívat.“

Ještě než skončil, NECN přepnula do helikoptéry, odkud byla vidět Jehla, slavná seattleská věž, vzpínající se k jasné, chladně modré obloze. Interiér vyplňoval černý kouř, který se valil i z oken a bylo ho tolik, že zahaloval mnoho dalších kroužících helikoptér.

„Panebože,“ řekl Jakob.

Z jednoho otevřeného okna vyskočil muž v bílé košili a černých kalhotách. Vlasy mu hořely. Zamával rukama a zmizel mimo záběr. Za okamžik za ním následovala žena v tmavé sukni. Když skočila, přitiskla si ruce na stehna, jako by nechtěla, aby se jí sukně vyhrnula a bylo jí vidět spodní prádlo.

Jakob vzal Harper za ruku. Propletla své prsty s jeho a stiskla.

„Co se to kurva děje, Harper?“ zeptal se. „Co to má sakra bejt?“

Květen – červen

2

Na FOXu říkali, že dračí nemoc vypustila ISIS pomocí spor vynalezených Rusy v osmdesátých letech. MSNBC tvrdila, že zdroje nasvědčují tomu, že šupinatá choroba mohla být vytvořena vědci v Halliburtonu a ukradena nějakou křesťanskou sektou vyznávající Zjevení Janovo. Na CNN mluvili o obojím.

Během května a června se živě diskutovalo na všech stanicích, pokud se zrovna nevysílaly zprávy z hořících míst.

Pak uhořel Glenn Beck přímo před tabulí ve svém internetovém programu. Hořel tak jasně, že se mu brýle připekly na obličej, a pak se ve zprávách nemluvilo ani tak o tom, kdo za to může, jako spíš o tom, jak to nechytit.

Červenec

3

Nějaký hasič dělal problémy.

„Pane,“ řekla mu sestra Leanová. „Pane, nemůžete předbíhat. Dostanete svoji prohlídku zdarma, až budete na řadě.“

Hasič se ohlédl přes rameno na frontu, která se táhla chodbou až za roh. Pak se podíval zpátky. Obličej měl špinavý a měl na sobě stejnou žlutou pogumovanou bundu, jakou nosí všichni hasiči, a v náruči držel dítě, chlapce, který ho objímal kolem krku.

„Já nejdu na prohlídku. Jen ho tu nechám,“ řekl hasič a pár lidí se na něj podívalo kvůli jeho přízvuku. Nečekali byste, že hasič v New Hampshiru bude mluvit, jako by byl z Londýna. „A není to kvůli tomu, kvůli čemu tady čekají ostatní. Nemá plíseň. Musí k doktorovi. Hned, ne za dvě hodiny. Je to urgentní. Nechápu, proč by tomu ostatní na téhle takzvané pohotovosti nemohli rozumět.“

Harper šla podél fronty a rozdávala malým dětem lízátka a papírové kelímky s jablečným džusem. Měla také v jedné kapse ředkvičku a v druhé bramboru pro ty nejvíc nešťastné děti.

Zvuk anglického přízvuku ji zaujal a zvedl jí náladu. Měla anglický přízvuk spojený se zpívajícími konvičkami na čaj, kouzelnickými školami a vědeckou dedukcí. Věděla, že to není moc sofistikované, ale necítila se kvůli tomu provinile. Za ty pocity podle ní mohli sami Angličané. Strávili celé století neúnavným propagováním svých detektivů, čarodějů a chův, a museli teď žít s následky.

Už potřebovala pozvednout náladu. Celé dopoledne strávila ukládáním zuhelnatělých těl do pytlů. Zčernalé, scvrklé tkáně byly na dotyk ještě teplé, ještě se z nich kouřilo. Protože nemocnici docházely pytle, musela zabalit dvě mrtvé děti do jednoho, což ovšem nebylo tak těžké. Uhořely s rukama kolem sebe, spekly se v jednoho tvora, ve spletenou změť zuhelnatělých kostí. Vypadalo to jako deathmetalová socha.

Od posledního červnového týdne nebyla doma, a osmnáct hodin ze čtyřiadvaceti trávila v celotělové ochranné kombinéze, navržené na ochranu proti ebole. Rukavice byly tak těsné, že si musela ruce namazat vazelínou, aby je vůbec oblékla. Smrděla dezinfekcí. Vždycky když vdechla vlastní odér gumy a vazelíny, vzpomněla si na trapná setkání na vysokoškolských kolejích.

Harper šla k přední části fronty a přiblížila se k hasiči zezadu. Udržovat čekající pacienty v klidu byla její práce, ne sestry Leanové, a Harper nechtěla, aby se sestra Leanová rozzlobila. Harper pracovala v Portsmouthské nemocnici pod jejím vedením teprve tři týdny a trochu se jí bála. Všechny dobrovolné sestry se jí bály.

„Pane,“ řekla sestra Leanová hlasem plným netrpělivosti. „Všichni v téhle frontě mají něco naléhavého. Až dozadu do chodby je to samý naléhavý případ. Bereme je tak, jak přišli.“

Hasič se ohlédl přes rameno na frontu. Sto třicet jedna lidí (Harper je spočítala), unavených a poskvrněných dračí nemocí, opětovalo nenávistně jeho pohled.

„Jejich případy můžou počkat. Tenhle kluk ne.“ Prudce se otočil na sestru Leanovou. „Zkusím to jinak.“

Pravou ruku měl svěšenou u boku. Těsně u ní, tedy mezi paží a tělem, držel nástroj, rezavou železnou tyč, jejíž oba konce se ježily háky, ostny a čepelemi. Otevřel ruku a nechal tyč povyklouznout tak, že se koncem skoro dotýkala špinavého linolea a všichni ji mohli dobře vidět. Zakmital s ní, ale nezvedl ji.

„Buď mě pustíte těmi dveřmi dovnitř, nebo vezmu to páčidlo a začnu to tady rozbíjet. Začnu oknem a budu pokračovat až k počítači. Sežeňte doktora nebo mě pusťte dovnitř, ale nemyslete si, že budu čekat ve frontě, než mi tenhle devítiletý kluk umře na rukou.“

Albert Holmes líně kráčel chodbou. Přišel sem dvojitými dveřmi, které vedly do předkaranténních vyšetřoven. Také měl na sobě oblek proti ebole. Jediné, čím se Al lišil od lékařského personálu, byla černá policejní helma se staženým obličejovým štítem, kterou měl na hlavě místo gumové kapuce. Také měl přes kombinézu zapnutý opasek s odznakem bezpečáka a vysílačkou na jednom a teflonovým obuškem na druhém boku.

Harper a Al přistoupili k muži zároveň, každý z opačné strany.

„Tak se tady uklidníme,“ řekl Al. „Poslyšte, příteli, sem nemůžete s tím – jak tomu říkáte? S tím ostnatým hákem. Hasiči musejí nechávat vybavení venku.“

„Pane? Kdybyste se mnou šel ven, ráda si s vámi popovídám o tom, co trápí vašeho syna.“

„To není můj syn,“ ohradil se hasič, „a já nejsem jeho hysterický otec. Jsem člověk s nebezpečně nemocným dítětem a těžkou železnou tyčí. Jestli si někdo nevezme to první, tak na něj použiju to druhý. Chcete se mnou mluvit? Kde? Támhle za dveřmi, kde jsou doktoři, nebo na konci fronty?“

Opětovala jeho pohled, snažila se ho vůlí přimět, aby se uklidnil, slibovala mu očima, že na něj na oplátku bude také hodná, vyslechne ho a vyřídí to s ním i jeho chlapcem s vřelostí, humorem a trpělivostí. Sdělovala mu, že se ho snaží ochránit, protože jestli se neuklidní, skončí na zemi obličejem dolů, s pepřákem v očích a botou za krkem. Harper tu nepracovala ani měsíc, ale bylo to dost dlouho na to, aby si zvykla na pohled na ostrahu krotící neposlušné pacienty.

„Pojďte se mnou. Seženu mu citronovou zmrzlinu a vy mi můžete povědět, co je s ním v nepořádku…“

„… na konci fronty. To jsem si myslel.“ Odvrátil se od ní a udělal krok ke dvoukřídlým dveřím.

Sestra Leanová mu pořád stála v cestě. Vypadala vlastně o dost impozantněji než Albert Holmes. Byla větší, měla obrovská prsa a břicho a byla hrozivá jako rugbyový obranář.

„PANE,“ pohrozila. „Jestli uděláte ještě krok, budeme vám tu dnes odpoledne ošetřovat modřiny a otřes mozku.“ Přejela celou frontu smrtícím pohledem svých světlých očí. Další prohlášení bylo určeno všem. „V téhle frontě bude pořádek. Zajistíme ho po dobrém, nebo to uděláme po zlém, ale pořádek tu bude. Rozumíte mi všichni?“

Lidé se ozvali tichým rozpačitým a souhlasným mumláním.

„Omlouvám se.“ Hasič se začal potit na spáncích. „Vy mi nerozumíte. Ten kluk…“

„Co je s ním? Kromě toho, čím tu trpí všichni ostatní?“ zeptala se sestra Leanová.

Chlapec byl prakticky nejhezčí dítě, jaké kdy Harper viděla. Tmavé kudrnaté vlasy se mu půvabně cuchaly nad očima jasně bledě zelené barvy prázdné skleněné láhve od Coca-Coly. Měl na sobě šortky a všichni tak mohli vidět stopy na jeho lýtkách: černé klikaté pruhy, téměř ozdobné, podobné jemnému tetování.

Sestra Leanová beze stopy starosti v hlase dodala: „Jestli nejste nakažený, neměl byste ho držet. Jste nakažený?“

„Kvůli sobě tu nejsem,“ odsekl hasič. Harper teprve o mnoho později došlo, že se tak elegantně vyhnul odpovědi „on se mě nedotýká“.

Byla to pravda. Chlapec měl otočenou hlavu a tvářičkou se opíral o hasičovu pracovní bundu. Ale i tak: jestliže hasič není nemocný, je buď idotsky nebojácný, nebo zkrátka idiot.

„Co je mu?“

„Břicho,“ vysvětloval hasič. „Má něco s břichem. Nemůže ani stát…“

„Je tu dost horko,“ řekla sestra Leanová. „Jsem si jistá, že to není jediné dítě, které přišlo s bolestí břicha. Běžte na konec fronty a…“

„Ne. Ne, prosím vás. To dítě právě přišlo o matku. Před pár dny zůstala v budově, která se zhroutila.“

Sestra Leanová svěsila ramena a na okamžik se v jejím obličeji objevil jistý zachmuřený soucit. Zdálo se, že se vůbec poprvé podívala na chlapce, jehož ten muž, ten Hasič držel v náruči.

„Aha. To je strašné. To je naprosto strašné, broučku.“ Jestli ji chlapec slyšel, nedal to nijak najevo. Sestra Leanová se znovu podívala na Hasiče a zase ho probodla pohledem. „Koho by nebolelo břicho, když zažil něco takového?“

„Ne, počkejte. Nechte mě to doříct. Spadl dům a zabil ji, a on tam byl, byl přímo u ní…“

„Jsou tu psychologové, kteří s ním můžou promluvit o tom, co se stalo, a možná mu dát na tu dyspepsii něco šumivého a sladkého.“

„Dyspepsii? Posloucháte mě vůbec? Nepotřebuje limonádu a úsměv, potřebuje doktora.“

„A taky ho dostane, až bude na řadě.“

„Před hodinou jsem ho zvedl a on křičel. Připadá ti to jako dyspepsie, ty lhostejná krávo?“

„Hej,“ vložil se do toho Albert Holmes. „Takhle tady nemluvte…“

Obličej sestry Leanové nabyl temně rudého odstínu. Rozpřáhla ruce na obě strany jako dítě, když si hraje na letadlo.

„VY I TEN KLUK PŮJDETE NA KONEC FRONTY, NEBO VÁS PŘIJMOU NA POHOTOVOST S TÍM ŽELEZEM ZARAŽENÝM DO VAŠEHO SCVAKNUTÝHO ANGLICKÝHO ZADKU! ROZUMÍTE MI?“

Kdyby sestra Leanová takhle zařvala na Harper, Harper by se rozplakala. Bylo to šokující, jako vejít do bouře. Děti ve frontě si zakryly uši a schovaly se obličeji k maminčiným nohám.

S Angličanem to ani nehnulo. Upřeně se na ni díval. Harper si jen matně všimla, že ani chlapec se nepohnul. Vlastně se díval přímo na ni, pohled měl vlhký a zasněný, jako by byl duchem nepřítomný. Předpokládala, že je jen omámený horkem, ale ukázalo se, že je za tím něco víc.

Zkusila to znovu. „Pane? Určitě bych vám mohla pomoct. Můžeme probrat jeho příznaky na konci fronty, a jestli potřebuje okamžitou pomoc, hned mu přivedu lékaře. Jestli ho trápí bříško, neměli bychom ho rozčilovat křikem. Pojďte se mnou na chodbu. Prosím vás. Vy a já – co vy na to?“

Z jeho tváře se během okamžiku vytratil veškerý hněv a podíval se na ni s náznakem slabého úsměvu. Ten kluk sice přišel o matku, ale teď si Harper poprvé všimla, že i Hasič má smutek. Viděla mu to v očích, takový ten vyčerpaně skelný pohled, který si spojovala se ztrátou.

„Vy máte také ráda Dire Straits? Taková mladá? Při jejich posledním hitu jste ještě musela třepat chrastítkem.“

„Nerozumím.“

„Ty a já – co ty na to? Dire Straits?“ opakoval a s tázavým pohledem naklonil hlavu.

Nevěděla, co má odpovědět, nebyla si jistá, o čem to mluví. Ještě chvilku se na ni díval a potom to vzdal. Jemně stiskl chlapce a potom ho s velkou opatrností postavil na nohy, jako by to byla křehká váza naplněná až po okraj vodou. „Jmenuje se Nick. Nechcete vzít Nicka na konec fronty?“ zeptal se Harper. „Abych to mohl tady s nimi vyřídit?“

„Myslím, že byste se mnou měli jít oba dva,“ řekla Harper Hasičovi, ale vzala chlapce za ruku. Gumová rukavice tiše zavrzala.

Viděla, že chlapci není dobře. Obličej posetý pihami měl voskově žlutý a vrávoral. Z jeho měkkých, dětsky baculatých prstíků cítila podezřelé horko. Ale spousta lidí nakažených plísní mívala horečku, a samotné linie na kůži byly často tak dva až tři stupně nad tělesnou teplotou. Sotva však Hasič postavil chlapce na zem, ten se s bolestivou grimasou zlomil v pase.

Hasič si k němu klekl a opřel si tyč o rameno. Potom udělal cosi divného: sevřel ruce v pěst, ukázal je chlapci a zvláštně jimi zamával, jako když pes máchá tlapkami ve vzduchu. Chlapec se znovu zašklebil a vydal divný zvuk, jako když zapíská konvička. Harper takový zvuk od nemocného dítěte nikdy neslyšela, znělo to spíš jako pískací hračka.

Hasič zaklonil hlavu, aby se na ni podíval, ale než mohl něco říct, Albert Holmes se pohnul a sevřel ruku kolem tyče.

„Co to sakra děláte?“ zeptal se Hasič.

„Pane? Pusťte tu zbraň.“

Hasič zatáhl. Al zatáhl na opačnou stranu, vychýlil ho z rovnováhy a vzápětí ho sevřel paží kolem krku. Podpatky Hasičových bot zahvízdaly na dlaždicích, jak zakopal nohama ve snaze zase se na ně postavit.

Harper ten zápas sledovala podobně jako ubíhající výjev na zrychlujícím kolotoči. Zpětně si přehrávala, čeho byla právě svědkem – nejen to zvláštní gesto, jak Hasič mával ve vzduchu, ale i to, jak se chlapec tvářil, jako by se snažil zvednout váhu daleko za svými možnostmi.

„Ty neslyšíš,“ zeptala se chlapce, ale ta otázka samozřejmě platila jen jí. Protože chlapec opravdu neslyšel.

Na zdravotnické škole měla jeden jediný den kurzu amerického znakového jazyka, ze kterého si nepamatovala vůbec nic. Nebo si aspoň myslela, že si nepamatuje nic z toho, co se naučila. Potom se však přistihla, jak míří prsty na svá žebra a otáčí jimi, jako by si něco zašroubovávala do boků. Poklepala se nízko na břiše. Bolí to tady?

Nick nejistě přikývl. Když se však natáhla, aby sáhla po rukách, které měl přitisknuté na břiše, o krok couvl a prudce vrtěl hlavou.

„To je v pořádku,“ uklidňovala ho Harper a pomalu, zřetelně artikulovala pro případ, že by uměl odezírat. Někde se dozvěděla – možná na tom jednodenním kurzu znakovky –, že ti nejlepší umějí odezřít jen sedmdesát procent toho, co vidí, a většina neslyšících je na tom mnohem hůř. „Budu opatrná.“

Znovu se natáhla, aby mu prohmatala břicho, a on si na ně zase přitiskl ruce a couvl. Nad horním rtem se mu zaleskl čerstvý pot. Tiše zasténal. Pak už Harper věděla. Byla si jistá.

Al pevněji sevřel Hasičův krk, až mu sebral vzduch, a začal ho škrtit. Stejný chvat zabil teprve před pár lety v New Yorku Erica Garnera, avšak nikdy nevyšel z módy. Druhou rukou přitáhl tyč a pevně ji držel na Hasičově hrudi.

Kdyby se Harper mohla soustředit, nejspíš by jí Hasičova reakce přišla zvláštní. Nepustil tyč, ale nenamáhal se ani osvobodit z Albertova sevření. Místo toho se kousal do prstů černé rukavice na své levé ruce. Zrovna si stahoval rukavici zuby, když Harper promluvila tak jasně a hlasitě, že se oba zastavili.

„Sestro Leanová? Budeme potřebovat nosítka, abychom to dítě poslali na CT. Měli bychom se připravit na operaci. Možná by to zvládl někdo z pediatrie?“

Sestra Leanová se s kamenným výrazem a povýšeným pohledem podívala za Hasiče. „Jak se jmenujete? Vy jste jedna z těch nových.“

„Ano. Poslali mě sem před třemi týdny. Když se sháněli dobrovolníci. Harper. Harper Graysonová.“

„Sestro Graysonová, teď není vhodné místo ani chvíle…“

„Je. Musí být. Buď má prasklý apendix, nebo mu za chvíli praskne. A je tu někdo, kdo ovládá znakovou řeč? To dítě neslyší.“

Hasič na ni zíral. Al na ni také zíral přes jeho rameno. Už povolil paži a nechal Hasiče nadechnout. Hasič si levou rukou promnul hrdlo – přestal se snažit stáhnout si rukavici – a věnoval Harper pohled plný vděčnosti a úlevy.

Sestra Leanová opět zrudla, ale zdálo se, že znervózněla. „Takovou diagnózu bez CT nemůžete udělat.“

„Nemůžu ji udělat vůbec,“ řekla Harper. „Ale jsem si – prostě jistá. Bývala jsem zdravotnice ve škole a minulý rok tam s tím přišel jeden kluk. Vidíte, jak se zakrývá rukama?“ Pohlédla na Hasiče a zamračila se. Ještě něco se jim snažil říct. „Zřícená budova – říkal jste, že byl ‚přímo tam‘. Tím myslíte v domě, u matky, když dům spadl?“

„Ano. To jsem se vám snažil vysvětlit. Ji to zabilo. Na něj spadly nějaké trosky. Vytáhli jsme ho ven a vypadalo to, že je fyzicky v pořádku, sice potlučený, ale nic vážného. A když přestal jíst a reagovat, mysleli jsme si, že je to ze šoku. Dneska ráno se začal potit a nemohl se kvůli bolesti ani posadit.“

„Jestli dostal ránu do břicha, mohlo mu to poškodit apendix. Kdy byl naposledy na velké?“

„Nemůžu říct, že bych hlídal, kdy chodí děti na záchod. Ale mohl bych se zeptat, kdyby mě tady ten pán pustil.“

Harper přejela pohledem na Alberta, který tam stál naprosto zmatený, dokonce s pootevřenými ústy.

„No tak,“ oslovila ho poprvé dost nabroušeně. „Pusťte ho. Šupky dupky.“

Šupky dupky říkala Mary Poppinsová, a Harper od malička ráda nahrazovala sprostá slova výrazy Julie Andrewsové, kdykoli to šlo. Dodávalo jí to pocit železné kontroly a zároveň jí to připomínalo její nejlepší stránku.

„Promiňte, madam,“ zamumlal Al, a nejenže odtáhl ruku od Hasičova krku, dokonce mu pomohl získat zpátky rovnováhu, než poodešel.

„Mám štěstí, že jste mě pustil právě teď,“ řekl Hasič beze stopy hněvu nebo nenávisti v hlase. „Ještě minutu, a místo abych tu jen nechal pacienta, sám bych se k nim přidal.“ Hasič si klekl k chlapci, ale ještě stihl věnovat Harper další úsměv. „Jste dobrá. Líbíte se mi. Šupky dupky!“ Řekl to, jako by to znamenalo „dobrá práce“.

Otočil se na Nicka, který si palcem utíral slzy. Hasič provedl rukama několik rychlých gest: zavřené pěsti, natažený prst, sevřená ruka a od ní vylétávající ta druhá, otevřená. Harper si vybavila člověka hrajícího si s motýlkem nebo prohánějícího stupnice na nějakém fantastickém neviditelném nástroji.

Nick natáhl tři prsty a sevřel je, jako by chytal ve vzduchu mouchu. Ten znak Harper znala. Většina lidí ho znala. Ne. Pak už dokázala zachytit jen máloco, Hasičovy ruce, paže i obličej se pohybovaly zároveň.

„Říká, že nemůže na záchod. Že to zkusil a bolí to. Nebyl na záchodě od té nehody.“

Sestra Leanová prudce vyfoukla vzduch, jako by chtěla všem připomenout, kdo tu velí. „Fajn. Podíváme se na vašeho syna… šupky dupky. Alberte, zavoláte sem nosítka?“

„Už jsem vám řekl, že to není můj syn,“ bránil se Hasič. „Šel jsem na konkurs, ale představení bylo zrušeno.“

„Takže nejste z rodiny,“ ujišťovala se sestra Leanová.

„Ne.“

„To znamená, že vás s ním nemůžu pustit dál, až ho povezeme na vyšetření. Je mi to… Je mi to líto,“ vysoukala ze sebe a poprvé za ten den zněla nejen nejistě, ale také vyčerpaně. „Tam smí jen rodina.“

„Bude mít strach. Nerozumí vám. Mně rozumí. Může se mnou mluvit.“

„Najdeme někoho, kdo s ním bude schopen komunikovat,“ řekla sestra Leanová. „Kromě toho, jakmile projde těmi dveřmi, bude v karanténě. Tam jdou jen lidé, kteří mají dračí nemoc nebo tu pracují. Nemůžu dělat žádné výjimky. Mluvil jste o matce. Má ještě jinou rodinu?“

„Má…“ začal Hasič a pak se odmlčel, zamračil a zavrtěl hlavou. „Ne. Nikoho už nemá. Nikoho, kdo by sem mohl přijít a být tu s ním.“

„Dobře. Děkujeme, že jste ho sem přinesl. Teď už se o něj postaráme. Vyřešíme to.“

„Dáte mi chvilku?“ požádal ji a podíval se na Nicka, který se snažil zahnat čerstvé slzy. Podle gest se zdálo, že mu Hasič salutuje, pak dojí krávu – a nakonec ukázal chlapci na hruď. Nickova odpověď nepotřebovala tlumočit. Naklonil se k Hasičovi a nechal se obejmout: jemně, jemně.

„To jste neměl dělat, pane,“ zhrozila se sestra Leanová. „Nechcete přece dostat to samé.“

Hasič neodpověděl – a nepustil chlapce, dokud nebouchly dveře a v chodbě se neobjevila sestra s pojízdnými nosítky.

„Vrátím se a zeptám se na něj.“ Hasič zvedl chlapce do náruče a položil ho na vozík.

Sestra Leanová odpověděla: „Už ho neuvidíte. Jakmile je v karanténě, tak to nejde.“

„Jen se na něj přeptám u recepce,“ vysvětlil Hasič. Sardonicky, ale nikoli nevrle na Alberta a sestru Leanovou kývl a otočil se na Harper. „Jsem vaším dlužníkem. Beru to hodně vážně. Až budete příště potřebovat něco uhasit, doufám, že budu mít to štěstí a dovoláte se právě mně.“

Za čtyřicet minut už byl chlapec uspaný a doktor Knab, pediatrický chirurg, ho otevíral, aby mohl odstranit zanícené slepé střevo velikosti meruňky. Nick se tři dny zotavoval. Čtvrtý den zmizel.

Sestry na pooperačním si byly jisté, že z pokoje neodešel. Okno bylo otevřené dokořán a povídalo se, že prý skočil. Ale to bylo šílené – pooperační se nacházelo ve třetím patře. Při pádu by si roztříštil obě nohy.

„Možná mu někdo přinesl žebřík,“ uvažoval Albert Holmes, když se téma probíralo nad miskami amerického chop-suey v místnosti pro personál.

„Neexistuje žebřík, který by dosáhl do třetího patra,“ mínila sestra Leanová nakvašeně a ukřivděně.

„Je, na hasičském autě,“ řekl Albert s pusou plnou sladkého závitku.

4

V oněch dusivých tropických dnech na vrcholu léta, kdy se zvládnutelná krize potácela na pokraji nezvládnutelné katastrofy, nebylo hluché dítě jediným pacientem, jenž z Portsmouthské nemocnice zmizel. Mezi nakaženými byla ještě jedna žena, která si zachránila život posledních pár dnů předtím, než všechno – ne metaforicky, ale doslova – skončilo v plamenech.

Celý měsíc foukal vítr ze severu a nad pobřežím New Hampshiru se usadila skličující hnědá mlha, kterou vítr přinesl z ohňů v Maine. Stát Maine hořel od kanadské hranice až ke Skowheganu – 160 kilometrů modrých smrků a voňavých borovic. Před sladce štiplavým pachem hořících jehličnanů se nedalo nikam utéct.

Pach pronásledoval Harper i ve spánku, každou noc se jí zdálo o táborácích na pláži a opékání párků s bratrem Connorem. Někdy se ukázalo, že místo uzenin se na koncích jejich prutů opékají lidské hlavy.

Někdy se Harper probudila s křikem. Jindy se probudila a slyšela, jak křičí někdo jiný. Sestry spaly na směny, dělily se o suterénní místnost na urgentním příjmu, a všem se zdály zlé sny.

Nakažení byli v nemocnici rozdělení do dvou skupin: „symptomaticky normální“ a „kuřáci“. Z kuřáků se občas kouřilo, pořád byli na pokraji samovznícení. Kouř jim stoupal z vlasů a z nosních dírek a oči měli plné slz. Pruhy na jejich tělech se tak rozpálily, že dokázaly roztavit latexovou rukavici. Na nemocničních záchodech a na postelích po nich zůstávaly ohořelé stopy. Také byli nebezpeční. Dalo se celkem pochopit, že se stále pohybovali na hranici hysterie. Bylo v tom ovšem něco jako v té otázce o kuřeti a vejci: panikařili, protože se z jejich těl neustále kouřilo, nebo se z nich kouřilo, protože se jejich mysli nacházely ve stavu paniky? Harper si nebyla jistá. Věděla jen, že se k nim musí chovat citlivě. Kousali a křičeli. Spřádali velké plány, jak z nebe strhnou slunce. Tvrdili, že jsou opravdoví draci, a snažili se vyskočit z okna a uletět. Uvěřili, že lékaři schovávají omezené množství léků, a snažili se je vzít jako rukojmí. Sestavovali armády, kongresy, náboženství; plánovali rebelie, podněcovali zrady, praktikovali herezi.

Zbylí pacienti na sobě měli stopy nemoci, ale jinak byli fyzicky i psychicky v pořádku, až do chvíle, kdy vzplanuli. Báli se, neměli kam jít a chtěli věřit, že někdo najde lék, dřív než jim dojde čas. Spousta jich do Portsmouthu přišla, protože i teď se proslýchalo, že ostatní nemocnice jen odvážejí případy do tábora v Concordu, na místo, které před pár týdny odmítlo vpustit inspekční tým Červeného kříže a před bránu postavilo tank.

Nemocnice byla zcela zaplněná a nakažení stále přicházeli. Kantýna v prvním patře se proměnila na velkou společnou ložnici pro ty nejzdravější. Tam se Harper potkala s Renée Gilmontonovou, která mezi ostatními vynikala tím, že byla z dvou set ostatních pacientů jediná černoška. Renée říkala, že v New Hampshiru je snadnější zahlédnout losa než černocha. Říkala, že je zvyklá, že na ni lidé civí, jako by jí hořela hlava, civěli tak už celá léta.

Lůžka tu vytvářela bludiště, roztažené po celé kantýně, a Renée Gilmontonová sídlila v samotném centru. Byla tam už na konci června, kdy sem Harper přišla pracovat; zůstala tam déle než všichni ostatní, kteří se tu procházeli s dračí nemocí. Bylo jí kolem čtyřiceti, byla příjemně kulatá, nosila brýle, v copáncích na hlavě se jí objevovaly šediny a nepřišla sama: přinesla si květináč s mátou, které říkala Daniel, a fotku svého kocoura Godarda. Když si neměla s kým povídat, mluvila s nimi.

Renée ale lidská společnost nechyběla. V bývalém životě byla profesionální vykonavačkou dobrých skutků: každý týden organizovala lívancovou snídani pro místní sirotčinec, učila angličtinu ve státním vězení a spravovala nezávislé knihkupectví, které prodělávalo velké peníze, neboť pořádalo soutěže v poezii. Staré zvyky se překonávají těžko. Krátce poté, co přišla do nemocnice, zorganizovala dvojí denní předčítání pro nejmenší děti a čtenářskou skupinu pro starší pacienty. Měla hromádku lehce ohmataných výtisků Mostu svatého Ludvíka krále, které neustále kolovaly.

„Proč zrovna Most svatého Ludvíka krále?“ zeptala se Harper.

„Zčásti proto, že je to o tom, proč dochází k nevysvětlitelným tragédiím,“ vysvětlovala Renée. „Ale také je to krátké. Mám dojem, že většina lidí chce knížku, kterou stihnou dočíst. Nebudete přece rozečítat Hru o trůny, když hrozí, že můžete každou chvíli vzplanout. Je hrozně nefér umřít uprostřed dobrého příběhu, dřív než máte šanci zjistit, jak to celé dopadne. Samozřejmě se dá říct, že všichni tak nějak umírají uprostřed dobrého příběhu. Svého vlastního příběhu. Nebo příběhu svých dětí. Nebo vnoučat. Smrt je pro milovníky příběhů dost drsná záležitost.“

V kantýně se Renée říkalo paní Azbestová, protože neměla horečky, nekouřilo se z ní, a když někdo začal hořet, Renée běžela k němu a snažila se ho uhasit, kdežto ostatní utíkali od něj. Běžet k hořícímu přímo odporovalo radám lékařů a Renée za to často dostávala vynadáno. Existovala spousta důkazů, že samotný stres z toho, že vidíte někoho hořet, dokáže nastartovat i ostatní. K řetězovým reakcím docházelo v Portsmouthské nemocnici denně.

Harper se ze všech sil snažila k nikomu nepřilnout. Jedině tak bylo možné se s tou prací smířit a chodit do ní den co den. Kdyby se začala o někoho moc starat, každodenní žně smrti by ji zničily. Rozbilo by to všechny její lepší stránky, její milou pošetilost, hravost a víru, že laskavost, kterou prokážete ostatním, je jim něčím platná.

Celotělová tyveková kombinéza nebyla jediným brněním, které si v práci nasazovala. Oblékala se také do atmosféry otupělého profesionálního klidu. Někdy předstírala, že jen hraje simulaci a průzor její masky je obrazovkou, na níž se odehrává virtuální realita. Také pomáhalo nepamatovat si jména a měnit oddělení, aby neustále viděla nové tváře.

I tak potřebovala na konci směny půlhodinu o samotě, v kóji na dámských toaletách, kde vzlykala, až jí bylo špatně. Společnost jí nechyběla. Spousta sester měla do denního rozvrhu zapsaný pláč po směně. Suterénní dámské záchody bývaly kolem deváté večer betonovým boxem plným smutku, sklepením, v němž se rozléhalo popotahování a roztřesené nádechy.

Do Renée se ovšem zamilovala. Nemohla si pomoct. Snad proto, že Renée dala sama sobě svolení dělat všechno to, co Harper nemohla. Renée se naučila jména ostatních a celý den se s nimi sbližovala. Nechala po sobě lézt děti v nejhorší fázi nákazy, z nichž už ukapával kouř, a četla jim u toho. A také měla stejně velké starosti o sestry jako ony o ni.

„Nijak ostatním nepomůžete, jestli se tady svalíte vyčerpáním,“ řekla jednou Harper.

Nijak jim nepomůžu, když se nesvalím, chtěla odpovědět Harper. Tak jako tak ostatně nikomu nepomáhám. Ale neřekla to. Mluvil by z ní smutek, a nebylo by fér vybít si žal na někom, kdo se nemusí dožít druhého dne.

Jenže Renée se druhého dne dožila. A pak dalšího. A dalšího.

Také se nesnažila zakrýt svou dračí nemoc rukavicemi, šátky a dlouhými rukávy. Hotový náhrdelník čar měla rovnou vykreslený na krku, půvabné smyčky poprášené zlatem; stejné náramky jí sahaly až po lokty. Nalakovala si nehty černým lakem se zlatými třpytkami, aby ladila.

„Mohlo by to být mnohem horší,“ rozvažovala hlasitě Renée. „Mohla by to být nemoc, ke které by patřil hnis nebo unikající tělesné tekutiny. Nebo by vám mohly uhnívat a odpadávat části těla. Na prasečí chřipce není nic sexy. Vsadím se, že tohle je nejvíc sexy patogen všech dob. Myslím, že vypadám jako tygřice! Tlustá nevkusná tygřice. Jako kdyby Kočičí žena pořádně ztloustla.“

„Mám dojem, že Kočičí žena nemá pruhy,“ odpověděla Harper. Seděla zrovna s Renée na kraji Renéina lůžka. Kývla na fotku Renéiny kočky. „Kdo vám hlídá toho fešáka?“

„Ulice,“ řekla Renée. „Nechala jsem ho jít, než jsem se přihlásila.“

„To mě mrzí.“

„Ohně vykouřily všechny myši na ulici. Jsem si jistá, že Godard se vesele živí tím chlupatým mlékem a strdím. Myslíte, že přežijí, až my tu nebudeme? Kočky? Nebo je vezmeme s sebou?“

„Kočky to zvládnou a my taky,“ pronesla Harper svým nejpovzbudivějším tónem. „Jsme chytří. Přijdeme na to.“

Renée se smutně usmála. V očích měla trochu pobavený a trochu lítostivý výraz. V kávově zbarvených duhovkách jí zářily zlaté flíčky. Možná to bylo dračí nemocí, možná je prostě měla takové.

„Kdo říká, že jsme chytří?“ zeptala se předstíraně pohrdavým tónem. „Nikdy jsme ani neovládli oheň. Mysleli jsme si, že ano, ale vidíte, on teď ovládl nás.“

Na druhé straně místnosti začala křičet dívka, jako by chtěla její slova podtrhnout. Harper otočila hlavu a spatřila, jak k dívce, která se snaží vstát z lůžka, běží zřízenci s ohnivzdornými dekami. Srazili ji na lůžko a uhasili. Zpod přikrývek vyskakovaly plameny.

Renée se na dívku smutně zadívala a řekla: „A to právě začala číst Klan velkého medvěda.“

Harper začala Renée vyhledávat, kdykoli ji povinnosti zavedly do kantýny. Našla ji a povídaly si o knihách. Měla z toho dobrý pocit: taková normální ranní konverzace o ničem, na téma, které nemělo nic společného s hořícím světem. Harper si z Renée udělala součást svého dne, i když věděla, že je to chyba, že až ta paní umře, zemře něco i v ní. Až se Harper z té ztráty oklepe, bude o něco tvrdší. A ona nechtěla být tvrdá. Chtěla zůstat stejnou Harper Graysonovou, kterou rozbrečelo, když viděla staré lidi držet se za ruce.

Věděla, že Renée jednoho dne odejde, a jednoho dne se to také stalo. Harper vjela do kantýny s vozíkem plným čistého povlečení a ihned si všimla, že Renéino lůžko je holé a její osobní věci zmizely. Ten jediný pohled byl jako rána do břicha, a Harper pustila vozík, otočila se, proletěla dvoukřídlými dveřmi a utíkala kolem strážných dál chodbou. Nezvládne to na toalety v suterénu, aby si mohla poplakat, je to moc daleko. Otočila se tváří ke zdi, opřela se o ni dlaní a přestala se ovládat. Ramena se jí roztřásla a Harper vzlykala a vzlykala a vzlykala.

Jeden z hlídačů – byl to zrovna Albert Holmes – se dotkl jejího ramene.

„Madam?“ ptal se. „Panebože, madam? Co se stalo?“

Harper ze sebe nejdřív nedokázala vypravit jediné slovo. Lapala po dechu a celé tělo se jí křečovitě otřásalo. Silou to potlačila. Děsí ho. Albert byl pihovatý kluk se širokými rameny, který ani ne před dvěma roky hrával fotbal na střední, a pohled na plačící ženu na něj byl moc.

„Gilmontonová,“ podařilo se jí nakonec vymáčknout.

„Vy jste to nevěděla?“ zeptal se Albert udiveným slabým hlasem.

Harper zavrtěla hlavou.

„Ona odešla,“ řekl Al. „Ráno prošla mezi klukama rovnou ven.“

Harper prudce oddechovala, plíce ji bolely a hrdlo měla plné slz. Říkala si, že teď už má snad dost sil, aby unikla, aby se dostala dolů na záchody, kde si najde kóji a popustí uzdu…

„Cože?“ řekla. „Co jste to říkal?“

„Utekla!“ opakoval Al. „Vyklouzla nám přímo ze dveří! S tou svojí kytkou v podpaží.“

„Renée Gilmontonová odešla?“ nevěřila Harper. „Se svou mátou? A někdo ji pustil?“

Al na ni zíral svýma širokýma udivenýma očima. „Měla byste vidět záznam z kamery. Ona svítila! Jako maják! Podívejte se na ten záznam. Je to děsivý i úžasný. Jako z bible. Ti kluci, co měli službu, vzali roha. Mysleli si, že exploduje. Jako lidská bomba. Ona se taky bála, že vybouchne, proto utíkala ven. Vyběhla ven a už se nevrátila. Nikdo neví, co se s ní stalo. Neměla ani boty!“

Harper si chtěla sáhnout pod masku a utřít si slzy, ale nemohla. Utřít si cokoli z obličeje byla práce na půl hodiny. Nemohla si sundat tyvekovou kápi, pokud si na pět minut nestoupla pod chlorovou sprchu. Rychle zamrkala, aby se jí pročistil zrak.

„To nedává smysl. Lidi s dračí nemocí nesvítí.“

„Ale ona zářila,“ řekl Al. „Četla něco dětem, bylo zrovna před snídaní, a to děvče, co jí sedělo na klíně, vyskočilo, protože paní Gilmontonová se začala zahřívat. Potom lidi začali křičet a rozutekli se. Do hajzlu, ona svítila jako nějakej vánoční stromeček! Pardon, madam. Na videu její oči vypadají jako paprsky smrti! Proběhla kolem dvou párů hlídačů, z karantény rovnou ven. Vypadala… Kruci, každý by se před ní klidil.“

Za pět minut se Harper spolu s dalšími čtyřmi sestrami podívala dole na recepci na záznam. Viděla ho celá nemocnice. Harper ho viděla do konce dne nejméně desetkrát.

Pevná kamera zabírala širokou chodbu před vchodem do kantýny, dlouhý pruh antisepticky bílých dlaždiček. U dveří stáli dva hlídači ve vlastních tyvekových kombinézách s policejními helmami. Jeden z nich se opíral o zeď a pomalu listoval papíry připnutými na podložce. Druhý seděl v plastovém křesílku, vyhazoval obušek do vzduchu a zase ho chytal.

Dveře se rozletěly a chodba byla zalita světlem, jako by do ní někdo namířil reflektor. Záře byla chvíli tak intenzivní, že přesvítila černobílý obraz a vyplnila obrazovku namodralou skvrnou. Potom se světelné senzory v kameře přizpůsobily – trochu. Renée pořád vypadala jako jasný duch, pohybující se záře tvaru přesýpacích hodin. V rozpálených ornamentech dračí nemoci zanikaly její rysy. Z jejích očí se staly modrobílé paprsky světla a skutečně vypadaly trochu jako paprsky smrti ze sci-fi filmu z padesátých let. V levém podpaží svírala mátu v květináči.

Hlídač, který si pohazoval obuškem, se od ní prudce odtáhl. Pendrek spadl, praštil ho do ramene a muž vypadl z křesílka. Druhý strážný vyhodil podložku do vzduchu, jako by se proměnila v hada. Podjely mu nohy a tvrdě dosedl na podlahu.

Renée se dívala z jednoho na druhého; vypadalo to, že je uklidňuje zvednutou rukou. Potom odběhla.

Albert Holmes se obrátil k Harper: „Říkala ‚nevšímejte si mě, hoši, jdu vybouchnout ven, abych nikomu neublížila‘.“

Na doktora Ryalla, rezidenta na patologii, to dojem neudělalo. Četl už o případech, kdy dračí nemoc dosáhla kritické fáze a potom se z neznámého důvodu zastavila, místo aby způsobila okamžité vznícení. Ubezpečoval každého, kdo měl zájem poslouchat, že ostatky Renée Gilmontonové se najdou v okruhu sta kroků od nemocnice. Několik zřízenců však pročesalo vysokou trávu na pozemku za parkovištěm, ale žádné spálené kosti se nenašly. Nebylo možné nalézt ani stopy naznačující, kam Renée šla: žádné ohořelé keře nebo rostliny. Vypadalo to, jako by nevybuchla, ale vypařila se a mátu v květináči si vzala s sebou.

Centrum pro kontrolu nemocí mělo na srpen naplánovanou návštěvu v Portsmouthské nemocnici, aby překontrolovalo karanténní procedury, a doktor Ryall řekl, že jim video incidentu s Gilmontonovou rozhodně ukáže. Byl si jistý, že budou souhlasit s jeho interpretací.

Tým z Centra se ale na video nepodíval, protože když přišel srpen, z Portsmouthské nemocnice zbyl jen dutý komín vykuchaný ohněm a doktor Ryall byl mrtvý spolu s Albertem Holmesem, sestrou Leanovou a více než pěti sty pacienty.

5

Nevěděla, jak dlouho tam stála a sledovala, jak Portsmouthská nemocnice hoří. Nad ní se převaloval hustý černý kouř, který sahal na tři sta metrů vysoko a připomínal bouřkový mrak, zakrývající celé nebe. Slunce za mrakem vypadalo jako malá žhnoucí rudá mince. Jeden z lékařů řekl: „Má někdo buřty?“ a zasmál se, ale nikdo jiný se nesmál.

Přišli o elektřinu, netrvalo to ani pět minut od chvíle, kdy protipožární alarm spustil svůj nervydrásající vřískot. Ve tmě pulzovala přerušovaná světla a tříštila čas na jasné zmrzlé střepy. Harper vyklopýtala z těch koktajících stínů s rukama položenýma na ramenou sestry, která šla před ní v řadě šourajících se evakuovaných osob. Vzduch v prvním patře byl plný dýmu, prostoupený jemnými částečkami, ale oheň byl někde nad nimi. Zpočátku byl jekot alarmu děsivý, ale když Harper vyšla ven na světlo, už se skoro nudila, protože se čtyřicet pět minut loudala s davem. Netušila, jak moc je to špatné, dokud neopustila budovu a neotočila se.

Někdo jí řekl, že nikdo, kdo byl výš než v prvním patře, se nedostal ven. Někdo další řekl, že to začalo v kantýně; vzplál jeden člověk, potom další, pak třetí jako řada petard, a hlídač zpanikařil a zamkl dveře, aby nikdo neunikl ven. Harper se nikdy nedozvěděla, jestli to byla pravda.

Brzo dorazila Národní garda a vojáci odstrkali dav ke vzdálenému okraji parkoviště. Za nimi portsmouthští hasiči vybalili na oheň všechno, co měli, všech šest aut… a každý viděl, že to ani trošku nepomáhá. Z rozbitých oken se valily plameny. Hasiči pracovali v padajícím černém popelu s nacvičenou profesionální nevšímavostí a ostřikovali tu pec burácejícími proudy vody, které nic nezmohly.

Harper se cítila omámeně, skoro otřeseně, jako by dostala velmi tvrdou ránu, spadla a čekala, až její tělo začne hlásit rozsah poškození. Pohled na ten oheň a kouř ji připravil o všechny myšlenky.

Ve stejnou chvíli si všimla něčeho zvláštního: hasiče, který nepochopitelně stál na její straně zátarasů, i když měl být tam u ohně mezi auty se svými kamarády ve zbrani. Všimla si ho jen proto, že se na ni upřeně díval. Měl na hlavě helmu, na sobě špinavou žlutou bundu a v ruce hasičské páčidlo, dlouhou železnou tyč s háky a čepelí, a Harper napadlo, že ho zná. Byl vytáhlý, šlachovitý, měl brýle a jeho obličej obsahoval pouze ostré hrany, a měřil si ji s jistým smutkem. Mezi nimi padaly měkce vířící bílé vločky popelu. Popel jí vytvářel šmouhy na pažích, usazoval se jí ve vlasech. Kousek popelu ji pošimral na špičce nosu a Harper kýchla.

Snažila se vzpomenout, odkud toho smutného hasiče zná. Zkoumala svou mysl tím jemným, opatrným způsobem, jakým by zkoumala dětskou ruku, aby se ujistila, že není zlomená. Jistě, dítě: znala ho přes jeho dítě. I když to nebylo úplně ono. Řekla si, že je hloupá a měla by za ním prostě jít a zeptat se, odkud se znají, ale když se po něm znovu podívala, už tam nebyl.

Uvnitř budovy se něco propadlo. Možná se střecha zhroutila na nejvyšší patro. Z oken vylétly mraky omítky, špíny a brunátného kouře. Voják z Národní gardy v papírové masce na ústech a modrých latexových rukavicích zvedl ruce nad hlavu, jako by se vzdával nepříteli.

„Lidi! Ještě vás o kousek posuneme! Musím vás všechny požádat, abyste udělali tři kroky dozadu, kvůli vlastnímu bezpečí. Žádám vás po dobrém. Nechtějte, abych vás žádal po zlém.“

Harper o krok couvla, potom o další a pak se zakomíhala na patách; motala se jí hlava a měla sucho v krku. Zoufale se potřebovala napít studené vody, aby spláchla prach, a jediné rozumné místo, kde ji mohla najít, byl domov. Neměla s sebou auto – nedávalo by to stejně smysl, vůbec z nemocnice neodcházela – a tak se otočila, že půjde.

Ušla půl bloku, když si uvědomila, že pláče. Nevěděla, jestli je smutná, nebo jestli ji dráždí kouř ve vzduchu. Odpoledne bylo cítit jako grilování na táboře, jako škvařící se klobásy. Došlo jí, že ta klobásová vůně je pach hořících těl. O tom se mi zdálo, napadlo ji. Pak se otočila a zvracela do trávy u chodníku.

Na okrajích chodníků a na silnici stáli lidé, ale nikdo se nedíval, jak zvrací. Nikomu nepřipadala ve srovnání s tím krematoriem ani trochu zajímavá. Lidé jsou uchvacováni ohněm a odpuzování lidským utrpením, není to snad nějaká chyba v koncepci? Utřela si ústa hřbetem ruky a šla dál.

Nedívala se na obličeje v davu, a tak neviděla Jakoba, který stál mezi ostatními, dokud ji nechytil do náruče. Ve chvíli, kdy ji objal, ji zároveň držel na nohách. Ty se jí totiž podlomily a svalila se na něj.

„Panebože, ty jsi v pořádku,“ řekl. „Panebože. Měl jsem takový strach.“

„Miluju tě,“ řekla mu, protože jí připadalo, že právě to byste měli říct, když uniknete infernu; v takové dopoledne, jako je tohle, na ničem jiném nezáleží.

„Zavřeli spoustu ulic,“ pošeptal jí. „Měl jsem hrozný strach. Jel jsem celou cestu na kole. Už jsem tady. Jsem tu s tebou, miláčku.“

Vedl ji davem k telefonnímu sloupu. Měl tam opřené kolo, to, které vlastnil už od vysoké, obyčejné kolo s přehazovačkou a košíkem na řídítkách. Jednou rukou ho tlačil a druhou držel Harper kolem pasu, a tak spolu šli po ulici, ona s hlavou opřenou o jeho rameno. Šli proti proudu davu, protože všichni ostatní kráčeli k nemocnici, ve směru, odkud se valil mastný černý sloupec kouře a odkud pršel popel.

„Každý den je jedenácté září,“ řekla Harper. „Jak máme žít, když je každý den jedenácté září?“

„Až to nepůjde, tak v tom žít nebudeme,“ odpověděl.

Nechápala, co tím myslí, ale znělo to dobře, možná dokonce hluboce. Pronesl to něžně a otíral jí u toho ústa a tváře stříbrnobílým hedvábným čtvercem. Jakob s sebou vždycky nosil kapesník, byl to jeho staromódní zvyk, který pokládala za nesnesitelně roztomilý.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Utírám z tebe popel.“

„Prosím tě,“ řekla. „Prosím tě.“

Za chvíli přestal a řekl: „Čisto. Tak je to lepší.“ Políbil ji na tvář a pak na ústa. „Ale nevím, proč jsem to udělal. Chvíli jsi vypadala jako malý uličník od Dickense. Umouněný, ale k sežrání. Něco ti povím. Vynahradím ti to. Půjdeme domů a já tě znečistím i duchovně. Co ty na to?“

Zasmála se. Měl takový galský smysl pro absurdno: na vysoké vystupoval jako mim v pantomimickém klubu. Také uměl chodit po provaze – byl hbitý v posteli a hbitý v životě.

„To by šlo,“ odpověděla.

Jakob řekl: „Ať kolem nás klidně shoří celý svět. Budu tě držet v náruči až do konce. Neunikneš mi.“

Postavila se na špičky a políbila ho na slaná ústa. Také předtím plakal, i když teď už se usmíval. Opřela si hlavu o jeho hrudník.

„Jsem tak utahaná,“ řekla. „Unavená tím, jak se pořád bojím. Jak nejsem schopná nikomu pomoct.“

Dotkl se jí klouby ruky pod bradou a jemně jí nadzvedl hlavu. „Nesmíš na to myslet. Na tu svoji domněnku, že napravování všeho je tvoje práce. Že musíš běhat kolem… a hasit požáry.“ Významně se podíval na kouř vznášející se na nebi. „Není tvůj úkol zachránit svět.“

Znělo to tak rozumně, tak smysluplně, že se jí až bolestivě ulevilo.

„Musíš se o sebe starat,“ pokračoval. „A dovolit i mně, abych se o tebe trochu postaral. Máme tak málo času na to, abychom se k sobě dobře chovali. Uděláme si to jedinečné. Uděláme si to tak, aby to za něco stálo, a začneme dnes večer.“

Musela ho políbit ještě jednou. Jeho ústa chutnala peprmintově a slzami, a opatrně, zkoumavě polibek opětoval, jako by ji líbal poprvé, jako by líbání vůbec byla úplně nová, zvláštní zkušenost… experiment. Když zvedl hlavu, měl vážný výraz.

„To byl důležitý polibek,“ řekl.

Šourali se po chodníku, ušli ještě pár kroků. Opřela si hlavu o jeho biceps a zavřela oči. Po pár krocích ji stiskl pevněji. Motala se, napůl spala za pochodu, a zakopla.

„Pozor,“ řekl. „Tohle nedělej. Dívej se. Musíme tě dostat domů. Nasedni.“ Přehodil nohu přes sedlo kola.

„Kam?“

„Do košíku.“

„To nemůžeme. To nemůžu.“

„Ale můžeš. Už jsem tě tak vezl. Dovezu tě domů.“

„Jsou to skoro dva kilometry.“

„Je to celou dobu z kopce. Sedej.“

Takhle to dělali na vysoké, blbnuli, ona seděla na košíku na řídítkách. Byla tehdy hubená, a to se od té doby nezměnilo, měřila metr šedesát sedm a vážila padesát dva kilo. Podívala se na košík připevněný mezi řídítky, a pak na dlouhý kopec, který se svažoval od nemocnice a mizel v zatáčce.

„Zabiješ mě,“ namítla.

„Kdepak. Dneska ne. Polez.“

Nedokázala odporovat. Měla určité přirozené sklony k pasivitě, k přizpůsobení. Obešla bicykl dopředu, přehodila nohu přes přední kolo a usadila se do košíku.

A už letěli pryč, stromy po její pravé ruce zasněně klouzaly vzad. Popel kolem nich sněžil ve velkých jemných vločkách, padal jí do vlasů a na kšilt jeho basebalky. Za chvíli už jeli tak rychle, že by se mohli zabít.

Paprsky v kole bzučely. Když vydechla, utrhlo jí to dech rovnou od úst.

Lidé zapomínají, že čas a prostor jsou totéž, dokud se nezačnou rychle pohybovat, dokud kolem nich neletí stromy a telefonní sloupy. Potom, uprostřed toho spěchu, se čas roztáhne, takže sekunda, kterou trvá překonat šest metrů, trvala déle než jiné sekundy. Cítila ten pocit zrychlování ve spáncích a v žaludku a byla ráda za Jakoba a ráda, že je pryč z nemocnice, a ráda za tu rychlost. Chvíli svírala košík oběma rukama, ale potom, když paprsky začaly hučet – bzučet tak rychle, že to přešlo v monotónní hudbu –, pustila se, rozpažila ruce a letěla jako racek plachtící ve větru, a svět zrychloval a zrychloval.

6

Ten večer po požáru nemocnice ji Jakob vedl domem a ona neustále zívala jako dítě, které má dávno po večerce. Cítila se lehce omámená, sice vzhůru, ale s prázdnou hlavou, takže v žádnou chvíli nevěděla, co se vzápětí stane, i když to, co se mělo stát, bylo naprosto předvídatelné. Odvedl ji do ložnice a držel ji u toho za drobnou ručku. To bylo v pořádku. Byla unavená a ložnice jí připadala jako logické místo, kam jít. Potom z ní sloupal zelenou nemocniční uniformu a ona jen stála a dovolila mu to. Měla na sobě bledě růžové bombarďáky, které jí sahaly až po pupík. I ty jí stáhl. Mocně zívla a položila si ruku na ústa, a on se smál, protože se ji právě chystal políbit. Ona se také zasmála. Bylo legrační zívnout mu takhle do obličeje.

Ten večer po vyhoření nemocnice jí napustil hlubokou vanu s ozdobnými nožičkami, kterou měla moc ráda. Nepamatovala si, kdy se od ní vzdálil, aby pustil vodu, protože se jí zdálo, že od ní ani na chvíli neodešel, ale když ji tam pak zavedl, vana už byla plná. Bylo zhasnuto, ale svítily tu svíčky. Měla radost, že se bude koupat, protože páchla kouřem a potem a nemocnicí, ale hlavně kouřem, a byla umazaná od popelu a část toho popelu byla pravděpodobně mrtvá těla.

Ten večer po požáru nemocnice jí Jakob omýval záda žínkou. Vydrhl jí krk a uši, potom jí vyhrnul vlasy na temeno a ponořil ji do vody. Když se vynořila, smála se. Pak jí přikázal, ať si stoupne, ona si stoupla a on ji postupně mydlil. Namydlil jí prsa, bedra a krk, a potom ji plácl po zadku a řekl, ať si zase sedne, a ona si poslušně sedla.

Ten večer po požáru nemocnice jí Jakob řekl: „To je tak laciný, když si lidi říkají miluju tě. Je to jen nálepka pro zblázněný hormony a v tom je přihozená špetka loajality. Nikdy jsem to neříkal rád. Já to říkám takhle: jsme spolu, teď a navždycky. Ty máš všechno, co já potřebuju, abych byl šťastný. Díky tobě se cítím dobře.“

Zmáčkl žínku a pokropil jí krk horkou vodou. Zavřela oči, ale přes oční víčka viděla červené světlo plamenů svíček.

Jakob mluvil dál. „Nevím, kolik času nám zbývá. Může to být padesát let. Může to být jeden týden. Ale vím, že nás nikdo nepřipraví o jedinou sekundu, kterou můžeme být spolu. Budeme se dělit o všechno a všechno budeme cítit spolu. A já ti tím, jak se tě budu dotýkat, jak tě budu líbat...“ – jak to řekl, dotkl se jí a políbil ji – „…dám najevo, že jsi to nejlepší v mém životě. A protože jsem sobec, chci každý centimetr tebe, každou minutu tvého života, kterou můžu mít. Už neexistuje můj život. A tvůj život. Jen náš život, a užijeme si ho po svém. Chci každý den narozeninový dort a každou noc tebe nahou v posteli. A až bude čas to skončit, uděláme si to taky po svém. Otevřeme si tu láhev vína, kterou jsme si koupili ve Francii, pustíme si naši oblíbenou hudbu, zasmějeme se, vezmeme si nějaké šťastné pilulky a půjdeme spát. Umřeme hezky a po večírku, místo abychom odešli s křikem jako ti smutní, nešťastní lidé, kteří stojí frontu, aby mohli umřít v nemocnici.“

Bylo to, jako by jí znovu odříkával svatební slib, znělo to stejně roztouženě, roztomile a intezivně. To bylo v pořádku.

Ale nebylo to úplně v pořádku. Nazývat lidi, kteří přišli do nemocnice, smutnými a nešťastnými, bylo špatné. Vysmívat se jim bylo nějak nemorální. Renée Gilmontonová nebyla smutná a nešťastná. Renée Gilmontonová zorganizovala čtení pohádek pro děti na oddělení.

Ale Jakob měl dar svěřování, dokázal mluvit o tom, jak se jí chce dotýkat a být s ní se stejnou odvahou a atletickou dovedností, s jakou jezdil na jednokolce a chodil po laně. Byl malý, kompaktní a svalnatý, a byl také intelektuálně svalnatý, takový mentální akrobat. Někdy se jí zdálo, že je ta jeho intelektuální akrobacie poněkud únavná; v takovou chvíli měla pocit, že ne úplně všechno cítí společně, že je spíš jeho obecenstvem, které mu má zatleskat, až naposledy proskočí hořící obručí existencialismu a udělá salto pozadu na trampolínu nekonformnosti. Ale vzápětí před ním roztáhla nohy, protože jeho ruce věděly, jak zařídit to, co potřebovala cítit. A to jeho mluvení stejně znamenalo jen, že ji chce a že je s ní šťastný. Musela ho znovu políbit. Udělala to, otočila se ve vaně a přitiskla prsa na studený porcelán, a přidržela si ho za zátylek, aby nemohl utéct, dokud si ho dostatečně nevychutná. Potom se odlepila a ještě jednou zívla, a on se smál a všechno bylo v pořádku.

Ten večer po požáru nemocnice vstala z vody, on jí podal sklenku červeného vína a pak ji zabalil do horkého ručníku. Pomohl jí z vany. Odvedl ji do ložnice, kde hořely další svíčky. Osušil ji a navedl ji k posteli, a ona na ni vylezla po všech čtyřech, protože chtěla, aby si stáhl oblečení a rovnou do ní vstoupil, ale on jí položil ruku na záda a přiměl ji, aby si lehla. Rád ji nechával čekat; a ona byla, upřímně řečeno, ráda, když ji nechával čekat, líbilo se jí, když měl navrch. Vzal krém vonící po jahodách a namazal ji. Ležel vedle ní nahý, jeho tělo vypadalo ve svitu svíček snědé a svalnaté a na hrudi měl matné černé chlupy.

Když ji překulil a vstoupil do ní, vzlykla rozkoší, protože to bylo tak náhlé a on se na to tak soustředil. Ještě ani nezačal, když mu sklouzl kondom. Na chvíli se přestal pohybovat a zamračil se, ale ona sáhla dolů a mrskla kondomem pryč, a potom ho chytila za zadek a zase ho přimáčkla k sobě. Její zelená uniforma ležela na podlaze a smrděla kouřem. Už si ji na sebe nikdy nevezme. Dvě stě šedesát čtverečních kilometrů francouzských vinic hořelo, v Kalkatě uhořely přes dva miliony lidí a ona chtěla jediné, cítit ho v sobě. Chtěla vidět jeho tvář, až bude na vrcholu. Říkala si, že existuje slušná pravděpodobnost, že do konce roku budou stejně mrtví, a on v ní nikdy tímhle způsobem nebyl.

Ten večer po požáru nemocnice se milovali ve světle svíček a později bylo počato dítě.

Srpen

7

Harper byla zrovna ve sprše, když si všimla pruhu na vnitřní straně levé nohy.

Stačil jeden pohled a věděla, co ten pruh znamená, a vnitřnosti se jí sevřely strachem, ale utřela si studenou vodu z obličeje a napomenula se. „Nezkoušej to na mě, slečno. To je jen pitomá modřina.“

Ale nevypadalo to jako modřina. Vypadalo to jako dračí nemoc, tmavá, skoro inkoustově černá linka poprášená několika podivně minerálními skvrnkami zlaté. Když se sehnula blíž, našla další stopu na zadní straně lýtka – na stejné noze – a prudce se napřímila. Přitiskla si ruku na ústa, protože vydávala tiché nešťastné zvuky, skoro vzlyky, a nechtěla, aby ji Jakob slyšel.

Vylezla ze sprchy a ani ji nezastavila. Nezáleželo na tom. Stejně neplýtvala horkou vodou, žádná nebyla. Už dva dny nešel proud. Šla do sprchy proto, aby ze sebe spláchla lepkavý pocit. Vzduch v domě byl dusivý, jako by byl celý den uvězněný pod hromadou přikrývek.

Ta její část, která byla pět let sestrou – ta část, která zůstávala klidná, téměř povýšená, i když podlaha lepila krví a pacient řval bolestí –, se prosadila. Zadusila v sobě vzlyky a sebrala se. Rozhodla se, že se musí usušit a podívat se ještě jednou. Mohla by to být modřina. Vždycky se jí snadno dělaly modřiny, klidně našla na boku nebo na zadní straně paže velký černý flek, aniž by tušila, kde se bouchla.

Utřela se ručníkem skoro do sucha a zvedla levou nohu na linku. Podívala se na nohu a potom se na ni podívala v zrcadle. Už zase cítila, jak se jí zmocňuje touha brečet. Věděla, co to je. Do úmrtních listů se psalo Draco incendia trychophyton, ale i ministr zdravotnictví tomu říkal dračí nemoc. Tedy říkával, než uhořel.

Pruh na zadní části nohy byl jemný černý paprsek, černější než modřina, posetý zrnky jasu. Při bližším pohledu ta čárka nevypadala jako čárka, ale spíš jako otazník nebo srpek. Harper zahlédla na místě, kde jí krk přecházel v rameno, stín, který se jí nelíbil, a odhrnula si vlasy. Našla další tmavou linii, posypanou slídovými částečkami dračích šupin.

Snažila se ovládnout své dýchání a vydýchat pocit na omdlení, když vtom Jakob otevřel dveře.

„Zlato, potřebujou mě na stadionu. Nemusíš…,“ začal a pak ztichl a podíval se na ni v zrcadle.

Když spatřila jeho obličej, ucítila, jak ji opouští vyrovnanost. Postavila nohu na podlahu a otočila se na něj. Toužila, aby ji objal a stiskl ji, ale věděla, že se jí nesmí dotknout, ani by mu to nedovolila.

Vrávoravě couvl a zíral na ni slepýma, jasnýma, vyděšenýma očima. „Ach bože, Harp. Ach bože, miláčku. Máš to všude na sobě. Máš to na nohách. Máš to na zádech.“

„Ne,“ pokusila se o bezmocnou obranu. „Ne. Ne, ne, ne.“ Dělalo se jí špatně z pomyšlení, že jí to pokrývá kůži i tam, kam nevidí.

„Zůstaň tam,“ řekl a zvedl ruku s roztaženými prsty, přestože k němu neudělala ani jediný krok. „Zůstaň v koupelně.“

„Jakobe,“ řekla, „chci se podívat, jestli to na sobě nemáš taky.“

Nechápavě na ni zíral, zcela vyvedený z konceptu, a potom mu to došlo a z jeho očí se cosi vytratilo. Ramena mu klesla. Pod vrstvou opálení jeho pokožka vypadala pobledle, našedle a bezkrevně, jako by byl příliš dlouho v chladnu.

„Jaký to má smysl?“ zeptal se.

„Podívat se, jestli to máš taky.“

Zavrtěl hlavou. „Samozřejmě, že to mám taky. Jestli to máš ty, mám to i já. Šukali jsme spolu. Včera večer. A před dvěma dny. Jestli se to neukázalo teď, tak se to brzo ukáže.“

„Jakobe. Chci se na tebe podívat. Včera jsem na sobě nic neviděla. Ne předtím, než jsme se milovali. Ani potom. Neví se moc o tom, jak se to přenáší, ale spousta doktorů se domnívá, že člověk není infekční, dokud nemá viditelné stopy.“

„Byla tma. Svítili jsme svíčkami. Kdyby si kdokoli z nás těch čar na tobě všiml, myslel by si, že je to stín,“ pronesl olověně monotónním hlasem. Hrůza, kterou zahlédla v jeho tváři, se jen mihla jako blesk z horka a hned byla pryč. Na jejím místě se objevilo něco horšího, neklidná rezignace.

„Svlékni se,“ řekla.

Stáhl si tričko přes hlavu a upustil ho na podlahu. Nevzrušeně si ji měřil očima, jež ve zšeřelém pokoji vypadaly jantarově. Rozpažil ruce a stál tam s překříženýma nohama a zvednutou bradou, nevědomky pózoval jako Kristus na kříži.

„Vidíš něco?“

Zavrtěla hlavou.

Otočil se, s rukama stále rozpaženýma, a ohlédl se přes rameno. „Na zádech?“

„Nic,“ řekla. „Sundej si kalhoty.“

Znovu se otočil a rozepnul si džíny. Stáli proti sobě a mezi sebou měli metr prostoru. V tom pomalém, trpělivém způsobu, jakým se pro ni svlékal, jak si vytahoval pásek a jedním pohybem se zbavil džín i spodního prádla, byla jistá krutě erotická fascinace. Ani na chvíli neuhnul pohledem. Tvář měl jako masku, téměř lhostejnou.

„Nic,“ řekla Harper.

Otočil se. Prohlédla jeho pružná hnědá stehna, bledá záda, dolíčky na bocích.

„Nic.“

„Co kdybys zastavila sprchu,“ řekl.

Harper zavřela vodu, zvedla ručník a vrátila se k sušení vlasů. Pokud se bude soustředit na pomalé, klidné dýchání a dělat všechno to, co po sprše normálně dělá, jistě se jí podaří odložit touhu rozbrečet se. Nebo začít řvát. Kdyby začala řvát, možná by nedokázala přestat.

Omotala si ručník kolem vlasů a vrátila se do zšeřelého horka v ložnici.

Jakob seděl na kraji postele, měl na sobě džíny, ale tričko mu leželo na klíně. Byl bosý. Vždycky milovala jeho nohy, opálené a kostnaté a skoro architektonicky sestavené v jemných hranatých liniích.

„Promiň, že jsem onemocněla,“ řekla mu a najednou zase bojovala se slzami. „Přísahám, že jsem se včera pořádně prohlídla a nic jsem nenašla. Možná to nemáš. Možná jsi v pořádku.“

Posledním slovem se málem zalkla. Hrdlo se jí křečovitě svíralo a vzlyky se draly z hloubi plic nahoru. Myšlenky měla tak hrozné, že si je nechtěla myslet, ale stejně si je myslela.

Byla mrtvá a on taky. Oba je nakazila a teď uhoří jako všichni ostatní. Věděla to a jeho obličej jí říkal, že to ví také.

„Musela sis kurva hrát na světici,“ řekl.

„Promiň.“

Přála si, aby plakal s ní. Přála si najít v jeho tváři nějaké emoce, vidět, že se snaží potlačit stejné pocity, jako má ona. Ale viděla jen prázdnotu a ten podivný, klinický pohled a to, jak tam seděl s rukama malátně přehozenýma přes kolena.

„Podívej se na to z lepší stránky,“ řekl a koukl se jí na břicho. „Aspoň nemusíme přemýšlet, jaké jí dáme jméno, kdyby to byla holka.“

Bylo to, jako by ji uhodil. Trhla sebou a odvrátila se. Chtěla znovu říct, že ji to mrzí, ale vyšlo z ní jen přidušené, bezmocné vzlyknutí.

Věděli o dítěti jen něco málo před týden. Jakob se pousmál, když mu Harper ukázala rozmazaný modrý křížek na domácím těhotenském testu, ale když se ho zeptala, jak se cítí, řekl: Myslím, že si na to potřebuju zvyknout.

Den poté vyhořel v Manchesteru stadion Verizon Arena, v němž žilo dvanáct set uprchlíků bez domova – žádný nepřežil – a Jakoba poslali na tamní oddělení technických služeb, aby pomohl organizovat odstraňování trosek a sbírání těl. Byl pryč třináct hodin denně, a když se vrátil domů, špinavý od sazí a zamlklý z toho, co viděl, zdálo se nevhodné diskutovat o dítěti. Když ale spali, přitiskl se na ni zezadu a jednu dlaň jí položil na břicho, a Harper doufala, že se v něm probouzí nějaké štěstí, nějaký pocit, že to má smysl.

Natáhl si tričko a nikam nespěchal.

„Oblíkni se,“ poručil. „Bude se mi líp přemýšlet, když se na tebe nebudu muset dívat.“

Šla ke skříni a už nezakrývaně plakala. Měla pocit, že ten nedostatek emocí v jeho hlase nesnese. Bylo to snad ještě horší než vědomí, že je kontaminovaná, otrávená.

Dnes mělo být kolem pětadvaceti – v ložnici už bylo dvacet jedna stupňů a brzo bude tepleji, zpoza okrajů žaluzií už nakukoval jasný den – a Harper se snažila najít nějaké letní šaty. Vybrala ty bílé, protože se v nich cítila dobře, líbilo se jí, jaký v nich má čistý, jednoduchý a svěží pocit, a to teď potřebovala. Pak jí došlo, že když si vezme šaty, Jakob stále uvidí pruh na zadní straně její nohy, a toho ho chtěla ušetřit. Ani šortky nepřipadaly v úvahu. Našla odrbaný starý župan barvy levného margarínu.

„Musíš odejít,“ řekla, aniž by se otočila. „Musíš odejít z domu a pryč ode mě.“

„Myslím, že na to je pozdě.“

„Nevíme, jestli jsi to chytil.“ Zavázala pásek županu, ale neotočila se. „Dokud to nebudeme vědět jistě, musíme přijmout opatření. Měl by sis sbalit nějaké oblečení a odejít odsud.“

„Sahala jsi na všechno oblečení. Prala jsi ho v umyvadle. Potom jsi ho věšela na šňůru na verandě. Skládala jsi ho a uklízela.“

„Tak jdi někam, kde si koupíš nové. Target bude možná otevřený.“

„Jasně. Možná můžu chytit bezva dračí nemoc od holky na pokladně, když už tam budu.“

„Už jsem ti to říkala. Neví se, jestli se to dá chytit od lidí, kteří nemají viditelné stopy.“

„To je pravda. Neví se. Neví se ani hovno. Nikdo nic neví. Kdyby někdo pochopil, jak se to přenáší, tak bychom nebyli v téhle situaci, co, zlatíčko?“

Nelíbilo se jí, jak suše a ironicky řekl zlatíčko. Znělo to skoro pohrdavě.

„Byla jsem opatrná. Byla jsem opravdu opatrná,“ namítla.

Vzpomněla si – s jistým unaveným odporem –, jak se celý den vařila v tyvekové kombinéze, jak se jí materiál lepil na zrudlou zpocenou kůži. Trvalo dvacet minut, než se to obléklo, a dalších dvacet, než se to zase sundalo, a to po vyžadované pětiminutové sprše v chlorovém roztoku. Potom smrděla gumou, chlorem a potem. Nosila si ten pach, pach průmyslové nehody, s sebou celou dobu, co pracovala v Portsmouthské nemocnici, a stejně se nakazila. Byl to vážně mizerný vtip.

„O to se nestarej. Mám v tašce na cvičení věci, které si můžu vzít,“ řekl. „Věci, které jsi celé neohmatala.“

„Kam půjdeš?“

„Jak to mám kurva vědět? Víš vůbec, co jsi provedla?“

„Promiň.“

„No, tím se to fakt zlepší. Už mi ani tolik nevadí, že oba uhoříme.“

Usoudila, že jestli mu zlost pomáhá proti strachu, tak ať se zlobí. Přála si, aby byl v pořádku.

„Můžeš přespat v technických službách?“ zeptala se. „Aniž bys byl v kontaktu s ostatními?“

„Ne,“ řekl. „Ale Johnny Deepenau je mrtvý a klíčky k tomu jeho debilnímu malýmu karavanu mu visej ve skříňce. Můžu jít tam. Pamatuješ si Johnnyho? Jezdil s kamionem číslo tři.“

„Nevěděla jsem, že onemocněl.“

„Neonemocněl. Chytila to jeho dcera, uhořela a on skočil z mostu.“

„To jsem nevěděla.“

„Byla jsi v práci. Byla jsi ve špitálu. Vůbec jsi nechodila domů. Něco takového jsem ti nechtěl zrovna psát esemeskou.“ Odmlčel se. Hlavu měl svěšenou a oči schované ve stínu. „Trochu ho obdivuju. Za to, že pochopil, že to nejlepší, co mu život nabízí, už viděl, a poznal, že nemá cenu se tu zdržovat na závěr, který bude stát za hovno. Johnny Deepenau pil pivo, koukal na fotbal, volil Trumpa a byl to naprostý idiot, který nikdy nečetl nic složitějšího než Penthouse, ale tohle pochopil. Myslím, že budu zvracet,“ řekl, aniž by změnil tón hlasu, a vstal.

Harper za ním šla přes jeho pracovnu až do předsíně. Nepoužil koupelnu u hlavní ložnice, ta teď byla očividně zapovězená, protože se v ní před chvílí myla Harper. Šel na malý záchod pod schody. Harper stála v předsíni, poslouchala, jak se dáví za zavřenými dveřmi, a procvičovala si ovládání pláče. Nechtěla být v jeho blízkosti pořád uslzená, nechtěla ho zatěžovat svými pocity. Na druhou stranu toužila, aby jí řekl něco laskavého, aby vypadal, že se o ni bojí.

Ozvalo se spláchnutí a Harper couvla do pracovny, aby mu dala prostor. Stála vedle jeho stolu, kde po večerech sedával a psal. Jakob skončil jako zástupce ředitele portsmouthských technických služeb v podstatě náhodou; chtět být spisovatelem. Odešel ze školy, aby mohl psát, a od té doby na knize pracoval – celých šest let. Měl 130 stránek, které nikdy nedal nikomu přečíst, ani Harper. Kniha se jmenovala Pouť zmaru. Harper mu nikdy neřekla, že jí ten název připadá strašný.

Vyšel ze záchodu, vkročil do dveří do pracovny a pak se zastavil. V nějaké chvíli si stihl nasadit kšiltovku, tu, na které bylo napsáno FREIGHTLINER. Harper si vždycky myslela, že ji nosí ironicky, jako brooklynští hipsteři nosili kšiltovky John Deere. Jestli to ještě dělali. Jestli to vůbec někdy dělali.

Oči pod kšiltem byly protkané žilkami a nesoustředěné. Napadlo ji, jestli na záchodě také neplakal. Při pomyšlení, že si kvůli ní poplakal, se cítila o něco lépe.

„Chci, abys počkala,“ řekl.

Nerozuměla mu a odpověděla tázavým pohledem.

„Jak dlouho bude trvat, než budeme vědět, jestli to mám?“ zeptal se.

„Osm týdnů,“ řekla. „Když se do října nic neobjeví, tak to nemáš.“

„Fajn. Osm týdnů. Myslím, že je to fraška – oba víme, že jestli to máš ty, tak to mám i já –, ale počkáme těch osm týdnů. Jestli to máme oba, uděláme to spolu, jak jsme si řekli.“ Chvíli mlčel, díval se dolů na nohy a pak přikývl. „Jestli to nemám, budu tady pro tebe, až to uděláš.“

„Až udělám co?“

Podíval se na ni a tvářil se upřímně překvapeně. „Až se zabiješ. Ježíšmarjá. Mluvili jsme o tom. Co bychom udělali, kdybychom to chytli. Dohodli jsme se, že by bylo lepší prostě – usnout. Než čekat, až uhoříme.“

Hrdlo se jí tak sevřelo, že nevěděla, jestli jím protlačí nějaká slova, ale pak zjistila, že může. „Ale já jsem těhotná.“

„Stejně to dítě nebudeš mít.“

Harper její vlastní reakce překvapila; poprvé ji Jakobova otupělá, nahněvaná jistota urazila.

„Ne, to se pleteš,“ řekla. „Nejsem odbornice, ale vím o plísni víc než ty. Existují studie, kvalitní studie, které ukazují, že to neprostupuje placentární bariérou. Vleze to všude jinde, do mozku, do plic… všude, jen tam ne.“

„To jsou kecy. Žádná taková studie neexistuje. Ne taková, která by měla aspoň cenu papíru, na kterém je vytištěná. Z Centra pro kontrolu nemocí v Atlantě je hromádka uhlí. Teď je čas někam zalézt a doufat, že se to přežene samo, než to spálí celou planetu.“ Zasmál se tomu suchým neveselým smíchem.

„Ale studují to. Pořád ještě. V Belgii. V Argentině. Ale fajn, jestli mi nechceš věřit, nemusíš. Ale jedno mi věř. V červenci u nás v nemocnici porodila nakažená žena zdravé dítě. Ve společenské místnosti na pediatrii byl mejdan. Měli jsme napůl rozteklou třešňovou zmrzlinu a všichni jsme si to dítě pochovali.“ Neřekla, že lékařský tým strávil s dítětem mnohem víc času než matka. Doktor jí nedovolil, aby se ho dotkla, odnesl ho z místnosti, zatímco matka křičela, ať se vrátí, ať jí dovolí se ještě jednou podívat.

Jakob už se netvářil tak prázdně. Ústa měl stažená do tenké bílé čárky.

„No a co? Jak dlouho lidi vydržej? V nejlepším případě? Když se ukážou čáry?“

„U každého je to jiné. Existuje několik dlouhodobých případů lidí, kteří to mají už od začátku. Mohla bych vydržet…“

„Tři měsíce? Čtyři? Jaký je průměr? Neřekl bych, že jsou to aspoň dva měsíce. Teprve před deseti dny jsi zjistila, že jsi těhotná.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Co jsi sehnala, abychom se o to mohli postarat?“

„Co myslíš?“ Nebylo snadné udržet tempo s jeho pádícími myšlenkami.

„Co jsi sehnala, abychom to mohli udělat? Říkala jsi, že přineseš ty prášky – ty prášky, co mi zubař dal po čištění kanálků.“

„Vicodin.“

„Můžeme to rozdrtit, ne?“

Rozvázal se jí pásek a župan se rozevřel, ale zavázat ho by dalo příliš mnoho námahy, a už zapomněla, že chce Jakoba ušetřit pohledu na své nakažené tělo.

„Ano. Je to zřejmě jedna z nejméně bolestivých možností, jak se zabít. Rozdrtit dvacet Vicodinů nebo tak nějak.“

„Takže tak to uděláme. Jestli jsme to oba chytili.“

„Ale já žádný Vicodin nemám. Vůbec jsem ho nepřinesla.“

„Proč? Mluvili jsme o tom. Řekla jsi, že ho seženeš. Řekla jsi, že něco ukradneš ve špitálu a kdybychom onemocněli, tak si dáme víno, pustíme si hudbu a potom si vezmeme prášky a odplujeme.“

„Zapomněla jsem je vzít, když jsem odcházela. Zrovna jsem spěchala, abych neuhořela zaživa.“ Ačkoli vzhledem ke stávající situaci tomu vlastně neutekla.

„Přitáhla jsi domů dračí nemoc, ale neobtěžovala ses, abys přinesla něco, abychom se o sebe mohli postarat. A pak si ještě klidně otěhotníš. Kristepane, Harper. To byl měsíc jako noha.“ Zasmál se, jen tak krátce, udýchaně štěkl. Za chvíli dodal: „Možná nám seženu něco, čím bychom to udělali. Přinejhorším pistoli. Deepenau měl celé to své příšerné auto polepené samolepkami s NRA. Musí něco mít.“

„Jakobe. Já se nechci zabít,“ řekla Harper. „Je mi jedno, o čem jsme mluvili, než jsem otěhotněla, teď na tom nezáleží. Mám dračí nemoc, ale taky mám dítě, a tím se to změnilo. Nechápeš, že tím se všechno změnilo?“

„Ježíši Kriste. Vždyť to ještě ani není dítě. Je to jen chuchel nemyslících buněk. A kromě toho tě znám. Kdyby bylo postižené, šla bys na potrat. Vždyť jsi dokonce pracovala na klinice, prokrista. Šla jsi tam každé ráno špalírem, který na tebe řval, že jsi vrah, že vraždíš děti.“

„To dítě není postižené, a i kdyby bylo, nešla bych – neznamená to, že bych…“

„Myslím, že uvařit se zaživa v děloze je docela postižení. Nemyslíš?“

Stál a objímal se pažemi. Viděla, že se třese.

„Počkáme. Dejme tomu nějaký čas a uvidíme, jestli jsem tu sračku chytil taky,“ řekl nakonec. „Možná se v nějakou chvíli v následujících osmi týdnech sejdeme ve stejném bodě. Možná pak v tom bodě budeš vidět situaci méně sobecky.“

Řekla mu, že musí odejít z domu, ale ve skutečnosti nechtěla, aby šel. Doufala, že se nabídne, že zůstane poblíž, třeba bude spát ve sklepě. Děsila ji představa, že bude se svou infekcí doma sama, chtěla u sebe jeho klid, jeho stabilitu, když už kolem sebe nemůže mít jeho paže.

Ale v uplynulých šedesáti sekundách se něco změnilo. Teď už by jí nevadilo, kdyby odešel. Říkala si, že to bude pro oba lepší, když půjde, aby měla potemnělý tichý dům na chvíli pro sebe – kvůli přemýšlení, nebo nepřemýšlení, aby tu mohla být zticha, nebo brečet, nebo cokoli, co bude chtít –, bez jeho hrůzy, hněvu a znechucení.

„Pojedu na kole do technických služeb,“ řekl. „Vezmu si tam ve skříňce Johnnyho Deepenaua klíč od jeho karavanu. Odpoledne ti zavolám.“

„Nelekni se, kdybych to nevzala. Možná vypnu telefon, abych se mohla vrátit do postele.“ Pak se zasmála, hořce, nevesele. „Možná se probudím a celé to bude jen zlý sen.“

„Jo. Můžeme doufat, zlatíčko. Akorát že jestli je to zlý sen, tak se nám zdá oběma.“ Pak se usmál – slabým, nervózním úsměvem – a na okamžik to zase byl její Jake, její starý přítel.

Už byl na cestě ze dveří, když ho požádala: „Nikomu to neříkej.“

Zastavil se s rukou na klice. „Ne. Neřeknu.“

„Nehodlám jít do Concordu. Slyšela jsem, jaké to tam prý je.“

„Jo. Je to tábor smrti.“

„Nevěříš tomu?“

„Jistěže tomu věřím. Každý, kdo tam přijde, je nakažený tou sračkou. Všichni umřou. Takže to samozřejmě je tábor smrti. Z definice.“ Otevřel dveře do horkého zakouřeného dne. „Neposlal bych tě tam. Jsme v tom společně. Nedám tě nějakému anonymnímu úřadu. Vyřešíme to spolu.“

Harper si pomyslela, že chtěl, aby ji to uklidnilo, ale kupodivu se uklidněná necítila.

Sešel po schodech na pěšinu, která se stáčela ke garáži, a zmizel z dohledu. Dveře nechal otevřené, jako by čekal, že Harper vyjde ven a bude se dívat, jak odjíždí. Jako by se to od ní vyžadovalo. Možná vyžadovalo. Zavázala si župan, přešla krátkou předsíň a stoupla si do dveří. Vynesl kolo před dům, hodil si ho na rameno. Neohlédl se.

Harper zvedla hlavu a zadívala se k městu. Nad bílou věží Severního kostela se převalovala špinavá obloha. Kouř visel nad Portsmouthem celé léto.

Harper někde četla, že 12 procent New Hampshiru je v plamenech, ale nechápala, jak by to mohla být pravda. Ve srovnání s Maine to samozřejmě bylo ještě dobré. Místní zprávy mluvily jen o Maine. Oheň, který začal v Kanadě, už dosáhl k silnici I-95 a v podstatě rozdělil stát na dvě poloviny. Čára hořící pustiny měla v nejširším místě přes 150 kilometrů. Pořebovali, aby zapršelo, ale poslední dešťové mraky, které mířily tím směrem, se v horku vypařily. Meteorolog z NPR říkal, že déšť zmizel jako plivanec na horkých kamnech.

Z města porůznu stoupaly sloupce kouře, z muzea Strawbery Banke se zvedaly hnědé, špinavé smyčky. Pořád někde něco hořelo: dům, obchod, auto, člověk. Bylo překvapivé, kolik kouře dokáže vyprodukovat lidské tělo, když ho pohltí plameny.

Z místa u předního vchodu viděla dál ulicí až ke hřbitovu na South Street. Hřbitovem po úzké štěrkové pěšině pomalu projíždělo auto, loudalo se jako člověk, který se snaží najít volné místo na zaplněném parkovišti. Ale okénko na straně spolujezdce bylo stažené a z něj se valil oheň. Interiér auta byl tak plný plamenů, že Harper neviděla člověka, který musel sedět za volantem.

Dívala se, jak auto sjelo z cesty na trávu, kde se nakonec s jemným drcnutím zastavilo o náhrobek. Pak si vzpomněla, že vlastně vyšla ven, aby vyprovodila Jakoba. Rozhlédla se, ale už byl pryč.

Září

8

Dva dny nato vypadala její levá paže jako notový list. Tenké černé linky se jí ovíjely kolem předloktí, jemné jako vlákna v pavoučí síti, a na nich byly rozsypané zlaté noty. Všimla si, že si každých několik minut vytahuje rukáv, aby se podívala. Na konci dalšího týdne už byla popsaná dračím písmem od zápěstí po rameno.

Jednou si sundala tričko a podívala se na sebe do zrcadla na zadní straně skříně a všimla si pásu, který se jí vytvořil nad boky; tetování v černé a zlaté. Když se jí vrátil vyražený dech a přestalo jí být špatně, musela připustit, že je to svým způsobem krásné.

Někdy si sundala všechny šaty kromě spodního prádla a prohlížela si ilustrovanou kůži ve světle svíčky. Moc toho nenaspala a prohlídky se většinou konaly chvíli po půlnoci. Tak jako si lze představit obličej v mihotajícím se plameni nebo najít postavu v kresbě dřevěného povrchu, tak i Harper připadalo, že v liniích vidí nedokreslené obrazy.

Tehdy jí většinou také volal Jakob z karavanu mrtvého muže. Také nespal.

„Říkal jsem si, že brnknu,“ řekl. „Zeptám se, co jsi dneska dělala.“

„Něco jsem kutila po domě. Snědla jsem zbytek těstovin. Snažila jsem se neproměnit v hromádku popela. Jak se máš?“

„Je mi vedro. Je tu vedro. Pořád.“

„Otevři si okno. Venku je chládek. Mám otevřená všechna okna a je mi fajn.“

„Taky mám všechna otevřená a stejně se smažím. Je to jako snažit se spát v peci.“

Nelíbilo se jí, jakým rozzlobeným tónem mluví o tom, že se nemůže zchladit, ani jak se na to soustředil, jako by snad horko bylo osobní urážkou.

Harper ho rozptylovala tím, že mluvila o svém stavu nenuceným, skoro veselým tónem. „Mám na vnitřní straně levé paže takovou kudrlinu, která vypadá jako otevřený deštník. Deštník letící ve větru. Myslíš, že má ta nemoc smysl pro umění? Myslíš, že reaguje na to, co máš v sobě, a snaží se ti nakreslit na kůži obrázky, které by se ti mohly líbit?“

„Nechci mluvit o tom hnusu, co máš na sobě. Jen na to pomyslím, na tu odpornou sračku, co na sobě máš, a celej se klepu.“

„Z toho mám fakt skvělý pocit. Díky.“

Prudce, rozzlobeně vydechl. „Promiň. Já nejsem… ne že bych byl nesoucitný.“

Harper se zasmála a překvapila tím nejen jeho, ale i sebe. Starý dobrý Jakob občas používal taková složitá slůvka. Nesoucitný. Než odešel z vysoké, pracoval na magisterském titulu z filozofie, a pořád měl ve zvyku prohledávat svou slovní zásobu, aby našel ten správný výraz, což mělo nepochopitelně vždycky za následek, že to znělo špatně. Také měl ve zvyku někdy opravovat její výslovnost.

Harper mimoděk napadlo, proč se musela nakazit, aby si všimla, že samotné její manželství je nemocné.

Zkusil to znovu. „Promiň. Vážně. Peču se tady. Je těžké být – ohleduplný.“

Pokojem se prohnal průvan a chladivě ji pohladil po břiše. Nechápala, jak mu může být horko, ať je kdekoli.

„Napadlo mě, jestli mi dračí nemoc nečmárá na ruku deštník Mary Poppinsové. Víš, kolikrát jsem viděla Mary Poppinsovou?“

„Dračí nemoc nereaguje na tvoje podvědomí. To ty. Vidíš v ní věci, které jsi disponovaná v ní vidět.“

„To dává smysl,“ řekla Harper. „Ale víš co? V nemocnici byl zahradník, který měl na nohách čáry, které vypadaly, jako by tam měl vytetované liány. Normálně jsi mohl vidět jednotlivé listy a tak. Všichni se shodovali, že to vypadá jako břečťan. Jako by dračí nemoc umělecky komentovala jeho životní zaměstnání.“

„Vždyť takhle přece vypadá. Jako větve a trní. Nechci o tom mluvit.“

„Říkala jsem si, že to ještě nemůžu mít v mozku, takže to o mně nemůže nic vědět. Trvá týdny, než to vleze přes dutiny do mozku. Pořád ještě jsme v té fázi vztahu, kdy se teprve poznáváme.“

„Kristepane,“ řekl Jakob. „Já se tady pálím zaživa.“

„To jsi zavolal špatné osobě, jestli chceš politovat.“

9

Před pár dny si večer nalila skleničku červeného vína a přečetla si první stránku Jakobovy knihy. Řekla si, že jestli je jeho román aspoň trochu dobrý, tak se mu příště, až s ním bude mluvit, přizná, že se na něj podívala, a řekne, jak moc se jí to líbilo. Nemůže se zlobit, že porušila slib, že se bez svolení na rukopis nikdy nepodívá. Má přece smrtelnou nemoc. To mění pravidla.

Ale po první stránce pochopila, že dobrý nebude, a nechala to být a zase se cítila špatně, jako by Jakobovi nějak ukřivdila.

O něco později, po druhé sklenici vína – dvě dítěti nijak neublíží – přečetla třicet stránek. Pak musela přestat. Nemohla by pokračovat a stále Jakoba milovat. Popravdě, těch třicet bylo možná o tři víc, než bylo nutné.

Román vyprávěl o J., bývalém studentovi filozofie, který měl nudnou práci v technických službách a nenaplňující manželství s vesele blbou blondýnou, která špatně vyslovuje, čte lehké románky, protože postrádá duševní schopnosti nutné pro četbu zralejší literatury, a nemá nejmenší ponětí o vnitřní agonii, již prožívá její manžel. Aby J. zmírnil své existenciální zklamání, pouští se do řady nahodilých aférek se ženami, které Harper bez potíží identifikovala: kamarádky z vysoké, učitelky ze základní školy, bývalá osobní trenérka. Rozhodla se, že je bude brát jako smyšlené… ačkoli lži, které J. vykládal své ženě o tom, kde byl a co tam dělal, zatímco byl ve skutečnosti jinde, prakticky slovo od slova odpovídaly rozhovorům, jež si Harper pamatovala.

Chladně věcný výčet nevěr však nebyl to nejhorší. Ještě odpornější jí bylo protagonistovo pohrdání.

Nenáviděl muže, kteří jezdili s auty pro technické služby. Nenáviděl jejich tlusté obličeje, jejich tlusté manželky a tlusté děti. Hnusilo se mu, jak šetřili celý rok, aby si mohli koupit lístky do první řady na fotbalový zápas. Bylo mu odporné, jak byli potom několik týdnů šťastní a jak o zápasu pořád dokolečka vykládali, jako by popisovali bitvu u Thermopyl.

Nenáviděl všechny kamarádky své ženy – J. žádné vlastní kamarády neměl – za to, že neumějí latinsky, pijí masově vyráběné pivo místo piv z řemeslných pivovarů a vychovávají další generaci přežraných a rozmazlených bytostí, které budou jen zaplňovat místo. To mu ovšem nezabránilo s nimi šoustat.

Ke své ženě nenávist nechoval, ale cítil k ní ten druh náklonnosti, jakou muži mívají k veselému štěňátku. To, jak okamžitě přijímala každý jeho názor a poznámku, ho otravovalo a zároveň trochu bavilo. Neexistovala jediná kritika, kterou by okamžitě nepřijala jako pravdivou. Udělal si z toho hru. Když celý týden chystala večírek, řekl jí, že se tam nikomu nelíbilo – i když to bylo ve skutečnosti skvělé –, a ona se rozplakala a souhlasila a ihned si utíkala koupit knihy, ze kterých by se naučila, jak se správně pořádají večírky. Ne, to nebyla nenávist. Ale litoval ji a litoval i sebe, protože k ní byl připoutaný. Také se příliš snadno rozplakala, což mu paradoxně dokazovalo, že je citově mělká. Od ženy, která se rozbrečí u reklamy na společnost na ochranu zvířat, se nedá očekávat, že si poradí s niterným zoufalstvím člověka žijícího v těžké době.

To všechno tam bylo – pohrdavý hněv a sebelítost –, a ještě navrch to bylo špatně napsané. Odstavce nebraly konce. Věty také ne. Někdy mu trvalo třicet slov, než si našel cestu ke slovesu. Skoro na každé stránce napsal nějakou větu řecky, francouzsky či německy. V těch několika málo případech, kdy se Harper ty bonmoty podařilo přeložit, to vždycky bylo něco, co by se stejně snadno dalo napsat i anglicky.

Harper bezmocně pomyslela na příběh o Modrovousovi. Udělala, co neměla, podívala se do zakázané komnaty a spatřila něco, co nikdy neměla spatřit. Nenašla za zavřenými dveřmi mrtvá těla, ale pohrdání. Říkala si, že nenávist by snad šla snadněji odpustit. Když někoho nenávidíte, znamená to, že je aspoň hoden vaší vášně.

Nikdy jí neřekl, o čem kniha je, nijak konkrétně to nespecifikoval, i když občas prohodil něco nabubřele hloupého, třeba „je to o hrůzách obyčejného života“ nebo „je to příběh muže, který ztroskotal ve vlastní mysli“. Ale oba po sexu někdy dlouze diskutovali o tom, jaký bude jejich život, až kniha vyjde. On doufal, že jim vydělá tolik peněz, aby si mohli koupit přechodné sídlo na Manhattanu (Harper si nebyla jistá, jak se to liší od normálního bytu, ale usoudila, že nějaký rozdíl tam asi bude). Nadšeně a se zatajeným dechem mluvila o tom, jak bude skvělý v rádiu, jak bude vtipný, chytrý a skromně sebekritický; doufala, že vystoupí na celonárodní stanici. Mluvili o věcech, které by si chtěli koupit, a slavných lidech, jež by chtěli potkat, a když si na to ted vzpomněla, bylo to ubohé, smutné a bláhové. Bylo by stačilo, že byla tak dokonale přesvědčená o tom, že Jakob má výjimečnou mysl, ale když zjistila, že si to myslí i on, a to na základě tak slabých důkazů, bylo to ještě horší.

Také ji udivovalo, že napsal něco tak odporného a klidně to nechal celá léta na očích. Byl si ovšem jistý, že ona si to nepřečte, protože jí to zakázal, a věděl, že Harper je poslušná. Její sebeúcta kompletně závisela na tom, zda bude dělat, co po ní chtěl, a bude taková, jakou ji chtěl mít. V tom měl samozřejmě pravdu. Román by snad nebyl tak hrozný, kdyby v sobě neměl určité množství pravdy. Přečetla si Pouť zmaru jen proto, že umírala.

Harper položila rukopis zpátky na stůl a srovnala papíry tak, aby tvořily pěknou, úhlednou hromádku. S čistě bílou titulní stránkou a čistě bílými okraji vypadala dokonale, jako čerstvě ustlaná postel v luxusním hotelu. V hotelových postelích lidé vyváděli nejrůznější nevyslovitelné věci.

Skoro jen tak dodatečně na hromádku položila krabičku zápalek jako těžítko. Kdyby její dračí linie začaly svědit a kouřit, chtěla mít sirky po ruce. Jestli musí uhořet, bude jedině fér, aby ta zasraná kniha shořela první.

10

Byla skoro jedna hodina v noci, když zase zavolal, ale ona ještě nespala, také pracovala na knize – knize pro dítě. Kniha začínala:

Ahoj! To jsem já, tvoje máma, v knižní podobě.

Takhle jsem vypadala, než jsem se stala knihou.

Pod to nalepila svou fotku. Vyfotil ji její otec, když jí bylo devatenáct a učila lukostřelbu ve sportovním středisku v Exeteru. Holka na fotografii byla vyčouhlá, měla světlé vlasy, odstávající uši, kostnatá klukovská kolena a na vnitřních stranách paží škrábance od nehod s tětivou. Ale byla hezká. Slunce jí na fotce svítilo do zad a rozsvěcelo její vlasy jako zlatou svatozář. Jakob říkal, že je to její andělská fotka.

Pod obrázek nalepila zrcadlový stříbrný čtvereček, který vystřihla z reklamy v časopisu. Pod něj napsala: Vypadáme podobně? Měla spoustu nápadů, co by do knihy mohla dát. Recepty. Instrukce. Aspoň jednu hru. Slova oblíbených písniček, které by dítěti zazpívala, kdyby měla možnost: „Love Me Do“, „My Favorite Things“, „Raindrops Keep Fallin’ on My Head“.

Nebude tam dávat žádné holčičí tragédie, pokud se tomu dokáže vyhnout. Jako školní sestra si brala za vzor Mary Poppinsovou, snažila se působit mírně, klidně a sebejistě, jako někdo, kdo toleruje hru, ale očekává, že lék spolu se lžičkou cukru skončí v puse. Jestli dětem připadalo, že by se mohla najednou dát do zpěvu a vystřelovat ze špičky deštníku ohňostroje, vůbec jí to nevadilo.

Stejný tón se snažila vnést do knihy pro dítě. Otázkou bylo, co dítě chce od matky; podle ní náplasti na odřeniny, večer ukolébavku, laskavost, něco sladkého k jídlu po škole, někoho, kdo pomůže s domácími úkoly, někoho, ke komu se bude moct přitulit. Ještě nepřišla na to, jak udělat knížku tulivou, ale do vnitřních desek připnula sešívačkou tucet náplastí a čtyři balené dezinfekční tampony. Měla pocit, že kniha – Přenosná matka – dostala sakra dobrý začátek.

Když zazvonil telefon, seděla před televizí. Televize byla pořád zapnutá. Během šesti měsíců nebyla ani jednou vypnutá, jen v těch občasných chvílích, kdy nešla elektřina. Teď zrovna elektřina šla a Harper se usadila před obrazovkou, přestože pracovala na knize a nedávala úplně pozor.

Stejně se nebylo na co dívat. FOX pořád vysílal, ale z Bostonu, ne z New Yorku. Stanice NBC také vysílala, ale z Orlanda. CNN taktéž, z Atlanty, ale večerní zprávy četl nějaký Jim Joe Carter, baptistický kazatel, a jeho zprávy byly pořád jen o lidech, které Ježíš zachránil před nemocí. Na zbylých kanálech běželo vysílání ministerstva vnitřní bezpečnosti, lokální stanice nebo statický šum. Ministerstvo vysílalo z Quantica ve Virginii. Washington stále hořel. Manhattan také. Měla zapnutou stanici FOX. Zazvonil telefon a ona ho zvedla. Věděla, že je to Jakob, ještě než promluvil. Dýchal divně přiškrceně a chvíli nic neříkal.

„Jakobe,“ řekla Harper. „Jakobe, mluv na mě. Řekni něco.“

„Máš zapnutou televizi?“

Harper odložila pero. „Co se děje?“

Harper nevěděla, jak se k němu bude chovat, až spolu budou příště mluvit. Bála se, že nedokáže zakrýt nenávist v hlase. Kdyby si Jakob všiml, že je k němu nepřátelská, ptal by se na důvod a ona by mu to musela říct. Nedokázala mu nikdy nic zatajit. A o knize si povídat nechtěla. Nechtěla na ni ani myslet. Byla těhotná, lezla po ní hořlavá plíseň a nedávno se dozvěděla, že Benátky hoří, takže už se do nich nepodívá a neprojede se na gondole. Při tom všem by bylo trošku moc očekávat, že poskytne literární kritiku k trapnému románu.

Ale on se zasmál – drsně a nevesele – a to ji probralo a na nenávist zapomněla, aspoň na chvilku. V duchu ji napadlo, klidně a neosobně: hysterie. Bůh ví, že jí v uplynulém půlroce viděla víc než dost.

„To je ta nejvtipnější věc, kterou mi někdo řekl za hodně dlouhou dobu,“ prohlásil. „Co se děje? Myslíš kromě toho, že celý svět hoří? Že se padesát milionů lidských bytostí mění v ohnivé koule? Díváš se na FOX?“

„Dívám. Co se stalo, Jakobe? Ty pláčeš. Stalo se něco?“ Není divu, že jí pohrdal. Během deseti sekund už se o něj zase bála, i když před pěti minutami by byla nejraději, kdyby se jí měsíc neozval. Styděla se, že v sobě nedokáže udržet vztek.

„Vidíš to?“

Podívala se na televizi, kde byl rozmazaný záběr z nějaké louky. Na její opačné straně bylo několik mužů ve žlutých pršipláštích, gumových rukavicích po lokty, plynových maskách a s útočnými puškami v rukou. Vysoká žlutá tráva se vlnila ve slabém dešti. Za muži v pláštěnkách stála řada stromů. Vlevo od ní vedla silnice. Za kopečkem vykouklo auto a projelo kolem. V pološeru zářila jeho světla.

„…kamery z mobilního telefonu,“ říkal moderátor. „Varujeme diváky, že záznam je drastický.“ To ani nestálo za zmínku. V současnosti bylo drastické všechno.

Vyváděli z lesa lidi. Většinou děti, i když tam s nimi byly i nějaké ženy. Některé děti byly nahé. Jedna z žen byla také nahá, ale tiskla k sobě šaty.

„Ukazují to celou noc,“ řekl Jakob. „Tohle mají v televizi rádi. Dívej se. Dívej se na ta auta.“

Na louku bylo dobře vidět ze silnice. Přes kopec přejelo další auto a po něm dodávka. Obě auta zpomalila, když míjela louku, a zase přidala rychlost.

Ženy s dětmi z lesa se k sobě těsně tiskly. Děti plakaly. Zdálky jejich hlasy dohromady zněly jako první kvílící podzimní větry. Jedna z žen vzala do náruče malého chlapce a přitiskla ho k sobě. Když se na to Harper dívala, zasáhl ji krátký, ale intenzivní pocit déjà vu, pocit nepravěpodobné jistoty, že se dívá na sebe v určité chvíli v budoucnosti. Dívá se, jak sama zemře.

Žena, která byla svlečená a tiskla k sobě šaty, se vrhla na jednoho muže v pláštěnce. Zdálky její holá záda vypadala, jako by byla rozpárána a potom zašita jasně zlatou nití: dračí nemoc. Pustila šaty a nahá se řítila vstříc útočné pušce.

„To nemůžete,“ kvílela. „Nechte nás jít! Tohle je Ameri…“

První výstřel mohl být nešťastná náhoda. To Harper nevěděla. Ale i tak, přece je vyvedli na louku proto, aby je zastřelili, takže bylo chybné myslet si, že tam kdokoli byl zastřelen náhodou. Spíš předčasně – to byl ten správný výraz. Z hlavně se zablýsklo. Nahá žena pokračovala kupředu, jeden krok, druhý, potom se svalila do trávy a zmizela.