Stephen King

Peter Straub

ČERNÝ DŮM

Copyright © Stephen King and Peter Straub, 2001

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: BLACK HOUSE

Translation © Linda Bartošková, 2003

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-521-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-522-9 (mobi)

Pro Davida Gernerta a Ralpha Vicinanzu

Vedeš mě na místo, kam nikdy nechodím,

posíláš mi polibky ze zlata,

vložím korunu na tvé kadeře,

všichni pozdravte Královnu světa!

– THE JAYHAWKS

PRÁVĚ TADY A TEĎ…

ČÁST PRVNÍ

VÍTEJTE V ŽLEBECH

1

Právě tady a teď, jak říkával jeden dávný přítel, se nacházíme v proměnlivé skutečnosti, kde ani jasný zrak nezaručí dokonalý obraz. Tady: asi sedmdesát metrů vysoko, kde plachtí orli, nad západní hranicí Wisconsinu, kde zákruty řeky Mississippi tvoří přírodní hranici. Teď: pátek časně ráno uprostřed července, několik málo let po začátku nového století a nového milénia, která se budou ubírat tak nevyzpytatelnými a neznámými zákruty, že i slepý má větší šanci než vy nebo já spatřit to, co leží před námi. Právě tady a teď, těsně po šesté hodině ranní, a slunce visí nízko na čistém východním nebi jako tlustá, sebevědomá žlutobílá koule vstupující jako vždy poprvé do budoucnosti a zanechávající za sebou neustále narůstající minulost, která temní, čím víc se vzdaluje, a činí slepce z nás všech.

Časné slunce se dotýká široké řeky a tvoří na drobných vlnkách měkká zrcátka. Slunce se třpytí na kolejích Burlingtonské severní železnice Santa Fé, která vede mezi břehem řeky a zadními stěnami nevzhledných dvoupodlažních domů stojících podél Okresní silnice 00, které se říká Nailhouse Row, což je nejvzdálenější okraj pohodlného městečka, jež pod námi šplhá do mírného svahu na východ. Zdá se, že život ve Žlebech na chvilku zadržel dech. Nehybný vzduch kolem nás je tak skvěle čistý a příjemný, že by člověk ucítil snad i ředkvičku, kterou někdo míli odtud vytáhl ze země.

Zamíříme k slunci, odplachtíme od řeky a pak pokračujeme nad lesklými kolejemi, dvorky a střechami Nailhouse Row, potom nad řádkou motorek Harley-Davidson zapřených na stojanech. Tyto nepůvabné domky byly postaveny počátkem nedávno skončeného století pro slévače, kadlubáře a baliče zaměstnané v továrně Pederson Nail. Předpokládalo se, že dělníci si sotva budou stěžovat na nedostatky v ubytování částečně placeném zaměstnavatelem, proto byly domky postaveny co nejlaciněji. (Pederson Nail, který v padesátých letech trpěl častým krvácením, nakonec v roce 1963 vykrvácel definitivně.) Čekající harleye napovídaly, že dělnictvo nahradil nějaký motorkářský gang. Divoký vzhled majitelů motorek, což jsou všichni do jednoho muži s divokými vlasy, plnovousem, pořádným pupkem a s náušnicemi, černými koženými bundami a zcela nedostatečným souborem zubů, by tuto domněnku podpořil. Avšak jako většina domněnek, i tato představuje jen znepokojivou půlku pravdy.

Současní obyvatelé Nailhouse Row, kterým podezíraví starousedlíci začali říkat Hromská pětka, jakmile si motorkáři zabrali domky u řeky, se nedali tak snadno zaškatulkovat. Vykonávali odbornou práci v Pivovaru Kingsland, který stál kousek za městem směrem na jih a jeden blok východně od Mississippi. Když se podíváme napravo, uvidíme „největší karton piv na světě“, nádrže pomalované gigantickými vinětami Kingslandského staroležáku. Muži, kteří bydlí v Nailhouse Row, se seznámili ve studentském kampusu Urbana-Champaign illinoiské univerzity, kde všichni kromě jednoho studovali angličtinu nebo filozofii. (Tou výjimkou byl lékař z univerzitní nemocnice.) Působilo jim ironické potěšení, když je lidé nazývali Hromskou pětkou: to jméno jim připadalo moc pěkné, jako z kresleného seriálu. Sami si říkali „Hegelovský kal“. Tito pánové tvoří zajímavou partu, později se s nimi seznámíme. V této chvíli máme čas pouze na to, abychom si všimli ručně malovaných plakátů přilepených zepředu na několik domů, dvou kandelábrů a několika opuštěných budov. Na plakátech stojí: RYBÁŘI, MĚL BY SES MODLIT KE SVÝMU SMRADLAVÝMU BOHU, ABYCHOM TĚ NECHYTILI MY! PAMATUJ NA AMY!

Z Nailhouse Row běží do příkrého kopce ulice Chase, kterou tvoří řady domů s ošumělými, nenatřenými fasádami neurčité barvy: stojí tu starý hotel Nelson, kde dosud spí několik chudých hostů, hospoda bez vývěsního štítu, špinavý obuvnický krám s pracovními botami Red Wing za upatlanou výlohou, několik dalších pochmurných budov, které ničím nenaznačují, čemu slouží, a vypadají zvláštně zamlženě a snově. Ty stavby budí dojem tvorů, které někdo zachránil z temného území na západě a neúspěšně se je pokusil vzkřísit, přestože už byli mrtví. Svým způsobem se jim stalo něco velmi podobného. Žlutý vodorovný pruh metr nad úrovní chodníku na fasádě hotelu Nelson a půl metru nad chodníkem na vybledlých stěnách posledních dvou domů stojících naproti sobě v příkré ulici je vodoznakem, který po sobě nechala povodeň v roce 1965, kdy se Mississippi vylila z břehů, zatopila železnici a Nailhouse Row a vystoupala až skoro na začátek ulice Chase.

Tam, kde se ulice Chase zvedá nad hladinu povodně a přechází do rovinky, tam se také rozšiřuje a mění se v hlavní ulici městečka pod námi, French Landing. Jeho prázdné chodníky lemuje kino Agincourt, potom nálevna Bar & Gril, První farmářská státní banka, Fotografické studio Samuel Stutz (které je zavedeno na maturitní fotografie, svatební obrázky a portréty dětí) a opravdové obchody, žádné strašidelné skořápky: drogerie Benton’s Rexall, Spolehlivé železářství, Saturday Night Video, Elegantní oděvy, Schmittovo impérium smíšeného zboží, obchody s elektronikou, časopisy a pohlednicemi, hračkami a sportovním oblečením s nápisy Pivovarníci, Dvojčata, Balírny, Vikingové a Univerzita Wisconsin. Po několika blocích se jméno ulice mění na Lyall Road a domy se rozestoupí a zmenší na přízemní dřevěné stavby, před kterými jsou vývěsky pojišťovacích agentur a cestovních kanceláří. Potom se z ulice stane hlavní silnice, která vede na východ kolem večerky, Síně veteránů Reinholda T. Grauerhammera, velkého obchodu s farmářským nářadím, kterému se tu říká u Goltze, a pak už následují jen rovná, ničím nečleněná pole. Jestli vystoupáme v čisťounkém vzduchu o dalších třicet metrů výš a pohlédneme na to, co leží pod námi a vpředu, uvidíme karové morény, žleby, oblé kopce zarostlé borovicemi, jílovitá údolí, která nejsou ze země vidět, dokud k nim nepřijdete, meandrující řeky, míle a míle čtvercových polí a městečka – jedno z nich, Centralia, tvoří jen několik domů kolem křižovatky dvou úzkých silnic číslo 35 a 93.

French Landing přímo pod námi vypadá, jako by ho uprostřed noci evakuovali. Po chodnících nikdo nejde, nikdo se nesklání, aby zastrčil klíč do zámku některého krámku na ulici Chase. Pravoúhlá parkovací stání před obchody jsou prázdná a dodávky se začnou objevovat až za nějakou hodinku, nejdřív po jedné nebo po dvou a potom ve spořádaných řadách. V oknech kanceláří ani skromných domů v okolních ulicích se nesvítí. O blok dál na sever od Chase, na ulici Sumner, stojí v řadě od západu na východ čtyři stejné domy z červených cihel o dvou podlažích: v jednom je veřejná knihovna, v druhém ordinace Patricka J. Skardy, místního praktického lékaře, a zároveň zde sídlí Bell a Holland, právnická kancelář o dvou lidech, kterou teď vedou Garland Bell a Julius Holland, synové zakladatelů firmy. V dalším domě sídlí Pohřební ústav Heartfield a syn, který nyní patří obrovskému pohřebnickému řetězci se sídlem v St. Louis, a nakonec místní pošta.

Široká příjezdová cesta na pohodlné parkoviště vzadu odděluje tyto domy od budovy na konci bloku, kde ulice Sumner protíná Třetí ulici. Tento dům je také z červených cihel a má dvě podlaží, ale je delší než jeho nejbližší sousedé. Okna vzadu v patře jsou opatřena nenatřenými železnými mřížemi a dvě ze čtyř aut na parkovišti jsou hlídkové vozy se světelnými majáky na střeše a písmeny FLPO na bocích. Zdá se, že policejní auta a zamřížovaná okna nezapadají do zdejší venkovské idyly – jakýpak zločin se tady může přihodit? Určitě nic vážného, nanejvýš drobná krádež v obchodě, řízení v opilosti a občas hospodská rvačka.

Jakoby na důkaz mírumilovnosti a spořádanosti maloměstského života po Třetí ulici pomalu projíždí červená dodávka, která má na bocích nápis LA RIVIERE HERALD, a ta zastavuje skoro u všech poštovních schránek, aby řidič mohl dnešní noviny, zabalené do modrého plastového sáčku, zastrčit do šedých plechových válečků se stejnými nápisy. Když dodávka zabočí na ulici Sumner, kde domy místo schránek mají škvíry ve dveřích, řidič prostě hází zabalené noviny ke dveřím. Modré balíčky bouchnou postupně do dveří policejní stanice, pohřebního ústavu a kanceláře s ordinací. Pošta noviny nedostane.

Víte však, že se svítí za okny v přízemí policejní stanice. Dveře se otevřou. Ven vyjde vysoký tmavovlasý mládenec v bledě modré služební košili s krátkými rukávy, s pásem šikmo přes prsa a v tmavě modrých kalhotách. Široký opasek a zlatý odznak na hrudníku Bobbyho Dulaca zasvítí v ranním slunci a všechno, co má na sobě, včetně devítky pověšené na boku, vypadá zbrusu nové, stejně jako sám Bobby Dulac. Sleduje, jak červená dodávka zatáčí na Druhou ulici, a zamračí se na srolované noviny. Šťouchne do nich špičkou černé nablýskané boty, skloní se jen natolik, aby bylo znát, že se pokouší skrz obal přečíst titulky. Je zřejmé, že tato technika příliš nefunguje. Bobby se stále mračí, shýbne se až dolů a sebere noviny nečekaně jemně, jako kočka, když stěhuje kotě. Podrží noviny kousek před tělem, rychle se rozhlédne ulicí Sumner, hbitě se narovná a couvne dovnitř. My jsme zatím zvědavě sestoupili níž k tomu zajímavému výjevu, který předvedl policista Dulac, a teď vklouzneme za ním.

Šedá chodba vede kolem neoznačených dveří a nástěnky, na které skoro nic nevisí, až ke dvojím kovovým schodištím. Jedno vede dolů k malé šatně, sprchám a střelnici, to druhé vzhůru do výslechové místnosti a dvěma řadám cel, ve kterých teď nikdo není. Někde blízko mluví rádio tak hlasitě, až se to nehodí pro tak klidné ráno.

Bobby Dulac otevírá neoznačené dveře a vstupuje dovnitř a my za ním, v patách těch naleštěných bot, a už jsme ve služebně, kterou Bobby před chvílí opustil. U stěny napravo stojí řada kartoték, vedle nich odřený dřevěný stůl, na kterém jsou úhledné stohy papírů ve složkách a tranzistorové rádio, zdroj toho nepatřičného hluku. Z nedalekého studia stanice KDCU-AM, „Vašeho hlasu v Žlebech“, chrlí bujaře dryáčnický George Rathbun na plné pecky svou Balíkovskou baráž, populární ranní pořad. Dobrák George mluví moc hlasitě na to, že je ráno, i když ho tlumíte, jak chcete. Ten chlap prostě moc řve – patří to k jeho stylu.

Uprostřed stěny přímo naproti nám jsou zasklené dveře, jsou zavřené a mléčné sklo, na kterém je napsáno DALE GILBERTSON, POLICEJNÍ VELITEL, je tmavé. Dale přijde nejdřív za půl hodiny.

V rohu nalevo od nás stojí do pravého úhlu dva kovové stoly, za tím, který je k nám čelem, sedí Tom Lund, světlovlasý policista přibližně stejně starý jako jeho parťák, jenže nevypadá jako ze škatulky, a pozoruje balíček, který Bobby Dulac svírá dvěma prsty pravé ruky.

„Tak jo,“ říká Lund. „Dobře. Nejnovější dodávka.“

„Ty sis myslel, že k nám Hromská pětka znovu zaskočila na zdvořilostní návštěvu? Tu máš. Já ty blbosti číst nechci.“

Neráčí se na noviny ani podívat a atletickým pohybem zápěstí mrskne čerstvým vydáním La Riviere Herald plochým prudkým obloučkem, takže noviny proletí tři metry nad dřevěnou podlahou, pak se otočí vpravo, pak Bobby udělá dlouhý krok a postaví se před dřevěný stůl těsně před tím, než Tom Lund noviny chytí. Bobby se zahledí na dvě jména a různé podrobnosti načmárané na dlouhé tabuli pověšené na stěně za stolem. Bobby Dulac nevypadá spokojeně. Vypadá, jako by chtěl každou chvíli vyletět vzteky z uniformy.

George Rathbun, tlustý a spokojený, ječí ze studia KDCU: „Pane, s tímhle na mě nechoďte, jo, a nechte si zkontrolovat recept! Mluvíme tu o stejným zápase? Pane –“

„Možná že Wendell dostal rozum a řekl si, že si dá pohov,“ prohodí Tom Lund.

„Wendell,“ opakuje Bobby. Lund vidí jenom hladký tmavý zátylek jeho hlavy, takže úšklebek, který provedou jeho rty, je zbytečný pohyb, ale on ho stejně udělá.

„Pane, dovolte mi jednu otázku, a fakt upřímně, buďte ke mně poctivej. Fakticky jste včera večer ten zápas viděl?“

„Nevěděl jsem, že zrovna Wendell byl tvůj velkej kámoš,“ říká Bobby. „Nevěděl jsem, že ses vůbec dostal tak daleko na jih až do La Riviere. Já si myslel, že když se jdeš rozšoupnout, znamená to pro tebe jedno pivo a partičku kuželek, a teď zjišťuju, že se poflakuješ po vysokoškolským kampusu s novináři. Nejspíš ses spustil i s tou Wisconsinskou krysou, tím chlapem na KWLA. Balíš tak hodně punkaček?“

Pán v rádiu říká, že propásl první odpal, protože musel vyzvednout kluka po nějaké speciální konzultaci v kostele, ale pak už mu rozhodně nic neuniklo.

„Říkal jsem, že je Wendell Green můj kámoš?“ ptá se Tom Lund. Přes Bobbyho levé rameno vidí první jméno na tabuli. Bezmocně na ně zaměří pohled. „Já jsem ho přece jenom potkal po tom Kinderlingovu případu, a nezdálo se, že by to byl špatný chlap. Vlastně se mi docela líbil. Vlastně jsem ho nakonec docela litoval. Chtěl dělat nějaký interview s Hollywoodem a Hollywood se na něho vyflákl.“

Samozřejmě že viděl extra odpaly, říká nešťastný pán, proto ví, že Pokey Reese to krásně sfoukl.

„A pokud jde o tu Wisconsinskou krysu, toho magora bych nepoznal, ani kdybych ho viděl, a podle mě ta takzvaná muzika, co hraje, zní jako nejhorší sračky, co jsem v životě slyšel. Jak vůbec takovej vychrtlej bledej týpek mohl dostat vlastní pořad v rádiu? Na vysokoškolský stanici? Co to asi vypovídá o nádherným univerzitním životě v La Riviere, Bobby? Co to vypovídá o celý naší společnosti? Á, já zapomněl, tobě se ty sračky líbí.“

„Ne, líbí se mi 311 a Korn, a ty seš tak mimo, že nerozeznáš Jonathana Davise od Dee Dee Ramona, ale necháme toho, jo?“ Bobby Dulac se pomalu otočí a usměje se na parťáka. „Přestaň do mě rejpat.“ Jeho úsměv není nijak příjemný.

„Já že rejpu?“ Tom Lund vykulí oči, aby dal najevo raněnou nevinnost. „Páni, kdo to mrsknul novinama přes celou místnost? Já to teda nebyl.“

„Jestli jsi nikdy neviděl Wisconsinskou krysu, jak ses dozvěděl, jak vypadá?“

„Stejně, jako jsem se dozvěděl, že má pitomou barvu vlasů a propíchnutej nos. Stejně, jako jsem se dozvěděl, že věčně tahá frajerský černý kožený sako, ve dne v noci, ať je hezky nebo leje.“

Bobby čekal.

„Kromě toho vydává zvuky. Lidský hlasy jsou plný informací. Chlápek ti řekne Vypadá to, že bude hezky, a přitom ti vyklopí celej svůj život. Chceš vědět ještě něco o tom Krysákovi? Nebyl u zubaře takových šest sedm let. Zuby má na sračku.“

Z ošklivé hranaté betonové budovy KDCU, která stojí vedle pivovaru na ulici Peninsula Drive, z rádia, které Dale Gilbertson daroval policejní stanici dávno předtím, než Tom Lund a Bobby Dulac poprvé oblékli uniformu, se rozléhá patentované vzteklé hulákání starého dobrého spolehlivého George Rathbuna, jeho vášnivý, nesmlouvavý řev, který v okruhu sto mil způsobí, že se snídající farmáři usmějí na manželku a projíždějící tiráci se hlasitě zachechtají.

„Přísahám, pane, a tohle platí taky mýmu úplně poslednímu posluchači, kterej se sem dovolal, a každičkýmu z vás tam venku, já vás mám moc rád, na mou duši, mám vás rád, jako moje máma milovala svůj záhon tuřínu, ale jednoho dne se z vás, lidi, ZBLÁZNÍM! Panejo. Závěr jedenáctý směny, dva auty! Šest-sedm, Červení! Muži na druhé a třetí. Pálkař odpálí kraťas do středu pole, Reese vyráží ze třetí, dobrý hod na placku, čistá koncovka, čistá koncovka. I SLEPEJ BY TO ZVLÁDNUL ODPÍSKAT!“

„Hele, já si myslel, že to byla dobrá koncovka, a to jsem to poslouchal jenom v rádiu,“ říká Tom Lund.

Oba muži vyčkávají a oba to vědí.

„A když už jsme u toho,“ řve nepochybně nejoblíbenější moderátor ve Žlebech, „dovolte mi na tomhle místě odbočku, kluci a holky, dovolte mi následující doporučení, jo? Všechny sudí na stadionu Miller Park, ne, každýho sudího v Národní lize vyházejte, a místo nich ať pískají SLEPÍ! A víte co, přátelé? Já vám zaručuju, že soudcování by se o šedesát až sedmdesát procent zlepšilo. DEJTE TU PRÁCI TĚM, KTEŘÍ JI ZVLÁDNOU – SLEPEJM!“

Na hladkém obličeji Toma Lunda se objeví úsměv. Ten George Rathbun, páni, ten má ale vyřídilku. Bobby říká: „Takže dobrý, jo?“

Lund s úsměvem vytahuje složené noviny z obalu a rozkládá je na stole. Tvář mu ztuhne. Úsměv se sice nezmenší, ale promění se v kámen. „Ale ne. A sakra.“

„Co?“

Lund neurčitě zamručí a zavrtí hlavou.

„Ježíši. Radši to ani nechci vědět.“ Bobby vrazí ruce do kapes, pak se dokonale narovná, pravačku vyškubne z opasku a přitiskne si ji na oči. „Jsem slepej, jasný? Udělejte ze mě sudího – už nechci být poldou.“

Lund mlčí.

„Je to v titulku? V titulku přes celou stránku? Jak je to zlý?“ Bobby odtahuje ruku z očí a strne s dlaní ve vzduchu.

„No,“ říká mu Lund, „vypadá to, že Wendell pořád ještě nedostal rozum a v žádným případě si nemíní dát pohov. Nechápu, jak jsem mohl říct, že jsem toho grázla měl docela rád.“

„Prober se,“ pošklebuje se Bobby. „Copak ti nikdo neřekl, že policajti stojí na opačný straně barikády než novináři?“

Statný trup Toma Lunda se nakloní nad stůl. Čelo mu rozděluje silná podélná štěrbina podobná jizvě a hladké tváře mu hoří. Namíří na Bobbyho Dulaca prst. „Tohle mě na tobě fakticky bere, Bobby. Jak jsi tu dlouho? Pět šest měsíců? Dale mě přijal před čtyřma rokama, a když pak s Hollywoodem nasazovali želízka panu Thornbergovi Kinderlingovi, a to byl největší případ v tomhle okrese za posledních nejmíň třicet let, nemohl jsem si přičíst ani kousek k dobru, ale aspoň jsem zatáhl za tu nitku, kterou jsem měl v ruce. Pomohl jsem dát kousek tý skládačky na místo.“

„Jeden kousek,“ upřesní Bobby.

„Připomněl jsem Daleovi tu barmanku v Nálevně a Dale to řekl Hollywoodovi a Hollywood si promluvil s tou holkou, a to byl pořádně velkej kousek. Stačilo to, aby ho zabásli. Tak přestaň se mnou takhle mluvit.“

Bobby Dulac nasadí kajícný výraz, dokonale falešný. „Promiň, Tome. Myslím, že jsi mě vyřídil a spráskal na hromadu.“ Myslí si však: Tak máš náskok pár roků a kdysi jsi předal Daleovi nějakou nepatrnou informaci, no a co, stejně jsem lepší polda, než jakej kdy budeš ty. A vůbec, jakej hrdina jsi byl včera v noci?

Včera v noci ve čtvrt na dvanáct přiburácel Armand „Frňák“ St. Pierre se svými motorkářskými kamarády z Hromské pětky rovnou z Nailhouse Row, nahrnuli se na policejní stanici a požadovali od tří lidiček, které tam zastihli a kteří měli jeden jako druhý za sebou osmnáctihodinovou směnu, přesné podrobnosti o tom, jak pokračuje případ, který je všechny zajímal nejvíc. Co se sakra děje? A co ta třetí, ta Irma Freneauová? Už ji našli? Mají tihle šašci vůbec něco, nebo si tu jenom vypalují zobáky? Potřebujete pomoct? Frňák řval: Tak z nás udělejte zástupce, my vám pomůžeme, co hrdlo ráčí, a ještě o trochu víc. Jakýsi obr, který se jmenoval Myšák, přikráčel s úsměvem na rtech k Bobbymu Dulacovi a kráčel pořád dál, mohutné břicho proti pivnímu mozolu, dokud Bobby nenarazil zády na kartotéku, načež se ten obr Myšák začal tajuplně vyptávat, zahalen v oparu piva a marihuany, jestli se Bobby někdy namočil do záležitostí jakéhosi gentlemana jménem Jacques Derrida. Když Bobby odpověděl, že o tom gentlemanovi v životě neslyšel, řekl Myšák: „Nekecej, Sherlocku,“ a popošel, aby se podíval na jména na tabuli. Za půl hodiny Frňáka, Myšáka a jejich kumpány vyprovodili, sice nespokojené, bez odznaků zástupců šerifa, ale zpacifikované, a Dale Gilbertson řekl, že musí jít domů a trochu se vyspat, ale Tom by měl zůstat, pro všechny případy. Oba chlapi, kteří měli mít normální noční směnu, si našli výmluvu, proč nemůžou přijít. Bobby řekl, že také zůstane, žádnej problém, šéfe, a to je důvod, proč jsme tyto dva muže zastihli na stanici tak brzy ráno.

„Dej mi to,“ říká Bobby Dulac.

Lund zvedá noviny, obrací je a podrží je tak, aby Bobby uviděl text: RYBÁŘ STÁLE DĚSÍ FRENCH LANDING, stojí v titulku nad článkem, který zabírá tři odstavce v levé horní čtvrtině přední strany. Sloupce jsou vytištěny na bledě modrém podkladu a od zbytku stránky je odděluje černý rámeček. Podtitulek, vysázený menším písmem, zní: Totožnost šíleného vraha je pro policii stále záhadou. Řádek pod podtitulkem, vyvedený ještě menším písmem, připisuje článek Wendellu Greenovi, ve spolupráci s redakcí.

„Rybář,“ říká Bobby. „Hned od začátku je to tvýmu kamarádovi jasný jako facka. Rybář, Rybář, Rybář. Kdybych se najednou proměnil v patnáctimetrovou opici a začal dupat po barácích, říkal bys mi King Kong?“ Lund spustí noviny a usměje se. „No jo,“ připustí Bobby, „špatnej příklad. Řekněme, že vyberu pár bank. Nazval bys mě Johnem Dillingerem?“

„No,“ usmívá se Lund ještě víc, „říká se, že Dillingerovo nádobíčko bylo tak obrovský, že ho naložili do zavařovačky v Smithsoniánském institutu. Takže…“

„Přečti mi první větu,“ přeruší ho Bobby.

Tom Lund se podívá dolů a čte: „Jelikož se policii ve French Landingu stále nedaří najít vodítko směřující k totožnosti ďábelského dvojnásobného vraha a sexuálního násilníka, kterému tento reportér přezdívá ‚Rybář‘, šíří se ulicemi malého městečka stále strašidelnější přízraky strachu, zoufalství a podezřívání, a odtud se šíří na farmy a do vesnic po celém okresu French, a tam, kde se objeví, potemní každičký kousek Žlebů.“

„Přesně to jsme potřebovali,“ zavrčí Bobby. „Ježíši!“ A už je na druhé straně místnosti a naklání se Tomu Lundovi přes rameno a čte první stránku Heraldu s rukou na pažbě svého glocku, jako by se chystal rovnou na místě vypálit do novin díru.

„Naše tradiční důvěřivost a dobré sousedské vztahy, náš zvyk být ke všem milý, vstřícný a štědrý (píše Wendell Green, až se mu od redaktorského pera kouří), se každým dnem rozpadají pod zhoubným útokem strašných pocitů. Strach, zoufalství a podezření jsou jedem pro duši každého společenství, malého nebo velkého, protože obracejí souseda proti sousedovi a dělají ze zdvořilých způsobů hlupáctví.

Dvě děti byly ohavně zavražděny a jejich pozůstatky byly částečně zkonzumovány. A teď zmizelo třetí dítě. Osmiletá Amy St. Pierrová a sedmiletý Johnny Irkenham se stali obětí vášní jakési zrůdy v lidské podobě. Ani jeden z nich nepozná šťastnou dobu dospívání ani úspěchy dospělosti. Jejich truchlící rodiče nikdy nepoznají vnoučata, která by hýčkali. Rodiče Amyiných a Johnnyho kamarádů schovávají své děti v bezpečí svých domovů, stejně jako rodiče dětí, které zemřelé neznaly. Výsledkem je, že prázdninové hry a ostatní programy pro děti byly zrušeny prakticky v každém městečku a obci v okrese.

Když sedm dní po smrti Amy St. Pierrové a pouhé tři dny po zmizení Johnnyho Irkenhama zmizela desetiletá Irma Freneauová, trpělivost veřejnosti téměř přetekla. Jak už hlásil náš dopisovatel, dvaapadesátiletého Merlina Graasheimera, nezaměstnaného farmářského dělníka bez stálého bydliště, ve čtvrtek pozdě večer napadla a zbila neznámá skupina mužů v jedné postranní ulici v Graingeru. K další podobné epizodě došlo v časných ranních hodinách ve čtvrtek ráno, když tři muži, rovněž neznámí, napadli šestatřicetiletého Elvara Praetoriouse, švédského turistu, který cestoval sám a právě spal v parku Leifa Erikssona v La Riviere. Zranění Graasheimera a Praetoriouse si vyžádala jen běžné lékařské ošetření, ale další případy samozvaných strážců zákona skoro jistě skončí vážněji.“

Tom Lund se podívá na další odstavec, kde se popisuje, jak malá Freneauová najednou zmizela z chodníku ulice Chase, a odsune se od stolu.

Bobby Dulac chvíli potichu čte a pak říká: „Tyhle kecy musíš slyšet, Tome. Takhle to končí:

‚Kdy Rybář zaútočí znovu?

Protože on znovu zaútočí, přátelé, nemylte se.

A kdy velitel policie z French Landingu, Dale Gilbertson, bude konat svou povinnost a zachrání obyvatele tohoto okresu před odporným řáděním Rybáře a pochopitelným násilím, které vyvolává jeho vlastní nečinnost?‘“

Bobby Dulac oddusá do středu místnosti. Strašně zrudl. Nadechne se, potom vydechne obrovské množství vzduchu. „Co takhle, až Rybář příště zaútočí,“ říká Bobby, „co takhle prošpikovat Wendellu Greenovi ten povadlej zadek?“

„Já ti rozumím,“ prohodí Tom Lund. „Chápeš toho blbce? ‚Pochopitelné násilí?‘ Říká lidem, že je v pořádku, když se vrhnou na každýho, kdo se jim nebude pozdávat!“

Bobby namíří ukazovák na Lunda. „Já osobně tohodle chlapa prošpikuju. To slibuju. Dostanu ho, živého, nebo mrtvého.“ Pro případ, že by to Lundovi třeba nedošlo, zopakuje: „Osobně.“

Tom Lund, který se moudře rozhodl, že neřekne nahlas to, co mu jako první přišlo na mysl, jen přikývne. Ukazovák na něj stále míří. Tom povídá: „Jestli s tím chceš pomoct, třeba bys měl promluvit s Hollywoodem. Dale neměl štěstí, ale tobě se to třeba povede.“

Bobby jen mávne rukou. „Obejdu se. Dale a já… a ty taky, samozřejmě, my to zvládneme. Ale já osobně dostanu tohohle chlapa. To ti zaručuju.“ Na vteřinu se odmlčí. „Kromě toho šel Hollywood do důchodu, když se sem nastěhoval, nebo jsi zapomněl?“

„Hollywood je na důchod moc mladý,“ namítne Lund. „Ještě když sloužil, byl sotva kluk. Takže ty musíš být teprve ve stadiu plodu.“

A zatímco se společně chechtají, my sklouzneme o blok dál na sever, do Queen Street.

Když se přesuneme o několik bloků na východ, spatříme pod sebou jakousi nízkou, rozlehlou stavbu, rozbíhající se ze středové osy, která svou travnatou zahradou, kde tu a tam rostou vysoké duby a javory, zabírá celý blok lemovaný křovinatými živými ploty, jež by potřebovaly pořádně sestřihnout. Očividně jde o jakousi instituci, stavba nejprve připomíná nějakou futuristickou základní školu, ve které jsou jednotlivá křídla třídami beze stěn a v hranaté středové ose se nachází jídelna a kanceláře. Když se sneseme níž, uslyšíme, že se z několika oken rozléhá bodré hulákání George Rathbuna. Veliké skleněné hlavní dveře se rozrazí a do jasného rána vyjde upravená žena s kočičími brýlemi, v jedné ruce plakát a v druhé roličku lepicí pásky. Okamžitě se obrací a rychlými účelnými pohyby přilepí plakát na dveře. Slunce se odráží od kouřového drahokamu velikosti lískového ořechu na prostředníku její pravé ruky.

Zatímco se na chvilku zastavuje, aby se pokochala svým dílem, nakoukneme jí přes úhledné rameno a uvidíme, že ten plakát oznamuje v oblaku veselých kreslených balonků, že DNES JE JAHODOVÁ SLAVNOST!!! Když se žena vrátí dovnitř, přes sklo nezakryté veselým plakátem zaznamenáme dvě nebo tři složená kolečková křesla. Za křesly vidíme tu ženu, která si své kaštanové vlasy sepnula do umného uzlu na zátylku, jak rázuje na vysokých podpatcích příjemnou halou se světlými dřevěnými židlemi a dřevěnými stoly s pečlivě rozmístěnými časopisy, pak pochoduje kolem jakési prázdné strážnice nebo recepce, jež stojí před pěknou zdí obloženou obyčejným kamenem, až mírným poskokem mizí za leštěnými dveřmi s nápisem WILLIAM MAXTON, ŘEDITEL.

Co je to za školu? Proč je otevřená, proč pořádá slavnosti, když máme polovinu července?

Mohli bychom ji nazvat postgraduální školou, protože ti, kdo tu bydlí, absolvovali už všechna stadia své existence kromě toho posledního, které zde prožívají den za dnem pod ledabylým dohledem pana Williama „Chippera“ Maxtona, ředitele. Toto zde je totiž Maxtonovo zařízení pro péči o staré občany, kdysi – za nevinnějších časů a před kosmetickými úpravami z osmdesátých let – známé coby Maxtonův pečovatelský domov, který vlastnil a řídil Herbert Maxton, Chipperův otec. Herbert byl slušný, i když nevýrazný muž, který, jak můžeme směle říct, by se zhrozil nad některými věcmi, kterých se dopustil jediný plod jeho slabin. Chipper nikdy nechtěl převzít „rodinnou ohrádku“, jak tomu říkal, zaplněnou „bezzubáky“, „zombiemi“, „pochcávači“ a „uslintanci“, a sotva získal diplom z účetnictví na univerzitě v La Riviere (s tvrdě zaslouženým absolutoriem z vedlejších předmětů, jako je promiskuita, hazardní hry a pivaření), přijal náš chlapec místo v Madisonu ve Wisconsinu, v kanceláři Služeb vnitřních výnosů, a to zejména za účelem získání znalostí, jak nepozorovaně krást z vládního měšce. Pět let u SVV ho naučilo hodně užitečného, ale když následná kariéra na volné noze nesplnila jeho očekávání, vyhověl otcovým stále tišším prosbám a zakotvil na místě plném nemrtvých a uslintaných. S jistým pochmurným uspokojením Chipper uznal, že je to místo sice zoufale neoslnivé, ale otcův podnik mu aspoň poskytne možnost, jak okrádat klienty i vládu rovným dílem.

Vklouzneme dovnitř velkými skleněnými dveřmi, přesuneme se pěknou halou (přičemž si povšimneme vůně osvěžovače vzduchu prolínající se s pachem čpavku, které jsou cítit ve společných prostorách všech takových zařízení), projdeme dveřmi s Chipperovým jménem a zjistíme, co ta pěkně upravená mladá dáma tady tak brzy dělá.

Za Chipperovými dveřmi se nachází malá místnost bez oken, vybavená stolem, věšákem a malou policí plnou počítačových sjetin, brožur a letáků. Vedle stolu jsou otevřené dveře. Jimi vidíme mnohem větší kancelář, obloženou stejným leštěným dřevem, z jakého jsou ředitelovy dveře, a jsou tam kožená křesla, kávový stolek se skleněnou deskou a pohovka barvy ovesné kaše. Na opačném konci místnosti se rýsuje ohromný stůl zavalený hromadami papíru a tak velice naleštěný, že téměř svítí.

Naše mladá žena, která se jmenuje Rebeka Vilasová, sedí na okraji stolu a nohy má složeny obzvláštně umným způsobem. Jedno koleno překrývá druhé a lýtka tvoří dvě pěkně modelované, zhruba rovnoběžné linie táhnoucí se až dolů k trojúhelníkovým špičkám černých lodiček na vysokém podpatku, z nichž jedna ukazuje na čtvrtou a druhá na šestou. Rebeka Vilasová, jak pochopíme, se naaranžovala, aby byla vidět, a zaujala pozici, která má být náležitě oceněna, rozhodně ne námi.

Oči za skly apartních brýlí se dívají skepticky a pobaveně, my však nevidíme, co tyto pocity vzbudilo. Domýšlíme si, že je to Chipperova sekretářka, ale tato domněnka je pouze polovinou pravdy: jak napovídají její nenucené způsoby a ironický výraz, povinnosti slečny Vilasové dávno překročily čistě sekretářský obor. (Mohli bychom spekulovat o tom, odkud se vzal ten pěkný prsten, který má na ruce; pokud jsme řádně podezíraví, budeme mít s těmi penězi pravdu.)

Protáhneme se otevřenými dveřmi, protože sledujeme Rebečin stále netrpělivější pohled, a zjistíme, že hledíme rovnou na statný zadek oblečený v khaki, protože její zaměstnavatel klečí s hlavou až po ramena vraženou do velikého sejfu, v němž zahlédneme hromádky účetních knih a spoustu úředních obálek, nejspíš nacpaných penězi. Když Chipper vytahuje obálky ze sejfu, několik bankovek z nich vyklouzne.

„Zařídila jsi to s tím oznámením, ten plakát?“ ptá se, ani neotočí hlavu.

„Dle rozkazu,“ říká Rebeka Vilasová. „A bude to nádhernej den, pro takovou příležitost jako objednanej, všechno bude epes páres.“ Mluví překvapivě podařeným irským přízvukem, i když trochu moc zeširoka. Nikdy necestovala dál než do Atlantic City, kam ji před dvěma lety provázel Chipper na pět kouzelných dnů, aby využil prémie letecké společnosti za nalétané míle. Ten přízvuk se naučila ze starých filmů.

„Nenávidím Jahodovou slavnost,“ prohlásí Chipper, zatímco loví poslední obálku ze sejfu. „Celé odpoledne se okolo budou motat manželky a děti těch zombií a zblbnou je tak, že je budeme muset nacpat sedativy až do kómatu, abychom měli trochu klidu. A jestli chceš znát pravdu, nenávidím balonky.“ Vyhazuje peníze na koberec a začíná bankovky třídit do balíčků podle hodnoty.

„Jenom se divim, protože jsem vobyčejnej venkovskej balík,“ říká Rebeka, „proč se po mně chce, abych se vobjevila hned po rozbřesku toho slavnýho dne.“

„Víš, co ještě nenávidím? Všechno kolem té muziky. Zombiové zpívají, a k tomu ten pitomý dýdžej. Symfonický Stan a jeho bigbandové desky, páni drazí, to bude nářez.“

„Předpokládám,“ říká Rebeka už bez přehnaného irského přízvuku, „že po mně chceš, abych s těmi penězi něco udělala, než akce začne.“

„Nejvyšší čas znovu si zajet do Milleru.“ Na účet na vymyšlené jméno ve Státní spořitelně v Milleru, který je asi čtyřicet mil odtud, jsou ukládány pravidelné platby v hotovosti, posbírané z úspor pacientů, které mají sloužit k úhradě zvláštních služeb a zboží. Chipper se na kolenou otočí a s hrstmi plnými peněz pohlédne na Rebeku. Klesne na paty a nechá ruce padnout do klína. „Páni, ty máš krásné nohy. S takovýma nohama bys měla být slavná.“

„Už jsem si myslela, že si jich vůbec nevšimneš,“ říká Rebeka.

Chipperu Maxtonovi je dvaačtyřicet let. Má zdravé zuby, všechny vlasy, širokou, upřímnou tvář a úzké hnědé oči, které stále vypadají trochu uslzeně. Má také dvě děti, devítiletou Trey a sedmiletého Ashleyho, kterému nedávno lékaři potvrdili poruchu schopnosti soustředění, což bude Chippera podle vlastního odhadu stát nějaké dva tisíce ročně jenom na prášcích. A samozřejmě má manželku, svou životní partnerku Marion, stáří třicet devět let, sto šedesát tři centimetry a nějakých pětaosmdesát kilo. Ke všem těmto požehnáním dluží Chipper od minulého večera svému bookmakerovi třináct tisíc dolarů, což je výsledek nemoudré investice do toho zápasu Pivovarníků, o kterém pořád ještě v rádiu vyřvává George Rathbun. Chipper si samozřejmě všiml, ach ano, nádherně přehozených nohou slečny Vilasové.

„Ještě než tam zajedeš,“ navrhne, „co kdybychom se trochu natáhli na pohovku a zašpásovali si?“

„Ach,“ vzdychne Rebeka. „Co přesně znamená zašpásovat si?“

„Hamsty chramsty,“ říká Chipper a šklebí se jako satyr.

„Ty jeden romantický ďáble,“ odvětí Rebeka a tato poznámka jejího zaměstnavatele naprosto zbaví zábran. Chipper si myslí, že je opravdu romantický.

Rebeka elegantně sklouzne ze stolu a Chipper se neelegantně vyhrabe na nohy a patou zabouchne dveře sejfu. Oči mu vlhce blýskají a několika topornými kroky přejde ke stolu, uchopí Rebeku Vilasovou kolem štíhlého pasu a z druhé ruky nechá vyklouznout úřední obálky. Začne škubat opaskem dřív, než se pokusí odtáhnout Rebeku k pohovce.

„Tak můžu ho vidět?“ říká chytrá Rebeka, která velmi dobře ví, jak proměnit mozek svého milence v ovesnou kaši…

… a než ji Chipper poslechne, zachováme se rozumně a vrátíme se do haly, ve které je stále prázdno. Chodba nalevo od recepce nás zavede ke dvěma velkým světlým proskleným dveřím s nápisem SEDMIKRÁSKA a ZVONEK, což jsou názvy křídel, do kterých dveře vedou. Daleko v šedivé chodbě Zvonku jakýsi muž v plandavých montérkách odklepává popel z cigarety na dlaždičky, které neobyčejně pomalu přejíždí špinavým mopem. Přesuneme se do Sedmikrásky.

Vlastní prostory Maxtonu jsou mnohem méně atraktivní než ty veřejně přístupné. Po obou stranách chodby jsou číslované dveře. Pod čísly jsou v plastových obalech karty s ručně napsanými jmény obyvatel. Za čtvero dveřmi je stůl, u kterého sedí tlustý hlídač v neprané bílé uniformě a dřímá, a takto hlídá vchody na pánské a dámské umývárny – jenom v těch nejdražších pokojích v Maxtonu, což je na druhé straně haly v Asfodelu, je něco víc než umyvadlo. Na dlažbě, která se táhne do daleka, tuhnou a usychají špinavé šmouhy od mopu. Zdá se, že i zde mají stěny a vzduch stejně šedivý odstín. Když se pozorně zadíváme na rohy chodby, na místo, kde se spojuje stěna se stropem, uvidíme pavučiny, staré skvrny, nahromaděnou špínu. Ve vzduchu se vznáší pach saponátu, čpavku, moči a ještě horších věcí. Jak s oblibou říká jedna starší dáma ve Zvonku, když žijete s partou lidí, kteří jsou staří a trpí inkontinencí, nikdy pachu hoven neuniknete.

Samotné pokoje se různí podle stavu a schopností obyvatel. Jelikož skoro všichni spí, můžeme nahlédnout jenom do několika pokojů. V čísle D10, což je jednolůžkový pokoj nedaleko od dřímajícího pracovníka, leží stará Alice Weathersová (jemně chrápe a zdá se jí o tom, jak v dokonalé souhře tančí s Fredem Astairem po bílé mramorové podlaze) obklopená tolika proprietami z bývalého života, že se musíme proplétat kolem židlí a kávových stolečků, abychom se dostali od dveří k posteli. Alici stále zůstává víc rozumu, než kolik jí zůstalo ze starého nábytku, a sama si pečlivě uklízí. Vedle v čísle D12 spí dva staří farmáři, jmenují se Thorvaldson a Jesperson, kteří už roky spolu nepromluvili, i když je odděluje jen tenký závěs, a oba obklopují barevné houfy rodinných fotografií a výkresy vnoučat.

Hlouběji v chodbě číslo D18 skýtá podívanou naprosto odlišnou od čistého, i když přecpaného pokoje D10, stejně jako jeho obyvatel Charles Burnside, kterého bychom mohli považovat za pravý opak Alice Weathersové. V D18 nejsou žádné kávové stolečky, kredence, polstrované židle, zlacená zrcadla, lampy, pletené koberečky nebo sametové závěsy: v tomto strohém pokoji je jenom kovová postel, plastová židle a prádelník. Na prádelníku nestojí žádné fotografie dětí a vnoučat a stěny nezdobí žádné neumělé kresby domků a toporných postav. Pana Burnsidea vůbec nezajímají domácí práce a podlahu, parapet a horní desku prádelníku pokrývá tenká vrstva prachu. Pokoj D18 je zbaven historie, nemá ani kousek osobitosti. Vypadá syrově a bezduše jako vězeňská cela. Ve vzduchu se vznáší silný zápach výkalů.

Z veškeré podívané, kterou nabízí Chipper Maxton, a z veškerého kouzla Alice Weathersové si vybereme hlavně Charlese Burnsidea, zvaného Burny.

2

O Chipperovi toho víme dost. Alice přišla k Maxtonovi z jednoho velkého domu na Gale Street, z té staré části Gale Street, kde přežila dva manžely, vychovala pět synů a naučila hrát na klavír čtyři generace dětí z French Landingu, z nichž se sice nestali žádní profesionální klavíristé, ale všichni na ni rádi a s láskou vzpomínají. Alice sem přijela jako většina lidí v autě, které řídilo jedno z jejích dětí, a se smíšenými pocity, ve kterých nechyběl vzdor a rezignace. Byla už moc stará na to, aby bydlela sama v tom velkém domě ve staré části Gale Street. Měla dva dospělé ženaté syny, kteří byli docela laskaví, ale ona nesnesla pomyšlení, že by jim přidělávala starosti. Alice Weathersová strávila celý svůj život ve French Landingu a nijak netoužila žít jinde. V podstatě vždycky věděla, že skončí u Maxtona, který sice nebyl nijak luxusní, ale celkem přijatelný. V den, kdy ji syn Martin přivezl, aby si toto zařízení prohlédla, si uvědomila, že zde zná nejméně půlku lidí.

Charles Burnside, ten vysoký hubený stařec, který před námi leží přikrytý dekou na kovové posteli, není na rozdíl od Alice zcela při smyslech, ani se mu nezdá o Fredu Astairovi. Jeho žilnatá pleš na úzké hlavě se stáčí k obočí podobnému chomáčům šedého drátu, pod kterým po stranách masitého zahnutého nosu svítí úzké oči, zaměřené k oknu na sever a k lesům za Maxtonem. Burny je jediný ze všech obyvatel křídla Sedmikráska, který nespí. Oči mu září a rty má zkřivené do divného úsměvu – ale tyto podrobnosti nic neznamenají, protože mozek Charlese Burnsidea je prázdný asi stejně jako jeho pokoj. Burny už spoustu let trpí Alzheimerovou chorobou a to, co vypadá jako agresivní projev potěšení, může být pouhé tělesné uspokojení naprosto elementárního charakteru. Pokud bychom neuhodli, že to on je původcem zápachu v pokoji, prozradily by to skvrny vsakující se do pokrývky. Právě se vyprázdnil, a to mohutně, přímo na lůžku, a jeho reakce prozrazuje pouze tolik, že mu to ani trochu nevadí. Kdepak, stud k němu nepatří.

Ale i když už Burny nemá všech pět pohromadě – na rozdíl od delikátní Alice –, není ani typickým pacientem s Alzheimerovou chorobou. Stráví třeba den nebo dva tím, že si cosi mumlá do talíře jako zbytek Chipperových zombií, ale pak se vzpamatuje a znovu se přidá k živým. Když není nemrtvý, obvykle se mu podaří dostat se chodbou na záchod, pokud je to nutné, a celé hodiny se docela sám šourá po budovách nebo obchází zahradu a na všechny je nepříjemný až útočný. Když se probere a není zombie, je mazaný, tajnůstkářský, protivný, jízlivý, tvrdohlavý, zlý, nesnášenlivý a mluví sprostě, jinými slovy – ve světě podle Chippera – je to pokrevní příbuzný ostatních starců, kteří žijí u Maxtona. Některé zdravotní sestry, pomocné síly a ošetřovatelé pochybují, že Burny nějakého alzheimera opravdu má. Jsou přesvědčeni, že to hraje, že si to tak vybral v tom svém ponížení, že je úmyslně nutí tvrdě pracovat a on si mezitím odpočívá a sbírá síly pro další nepříjemnou epizodku. Ani se nedivíme, že mají takové podezření. Pokud nebyla u Burnyho chybně stanovena diagnóza, pak je nejspíš jediným pacientem na světě s touto chorobou v pokročilém stadiu, u kterého se dostavují poměrně dlouhá období remise.

V roce 1996, kdy bylo Charlesu Burnsideovi sedmdesát osm let, přijel do Maxtonu v sanitce z Všeobecné nemocnice v La Riviere, nikoli v autě řízeném ochotným příbuzným. Prý se v nemocnici jednou ráno objevil na pohotovosti s dvěma těžkými kufry se špinavým prádlem a hlasitě se dožadoval lékařské péče. Jeho požadavky nezněly souvisle, byly však jasné. Tvrdil, že šel pěšky hrozně daleko, než došel do nemocnice, a chtěl, aby se ta nemocnice o něj postarala. Vzdálenost, kterou urazil, se měnila při každém vyprávění – deset mil, patnáct mil, pětadvacet. Několikrát přespal (nebo také nepřespal) v polích nebo u silnice. Jeho celkový stav a zápach naznačovaly, že skutečně putoval krajem a spal kdoví kde možná celý týden. Pokud měl někdy náprsní tašku, tak ji ztratil cestou. Všeobecná nemocnice v La Riviere ho umyla, nakrmila, dala mu postel a pokusila se z něj něco vypáčit. Většinou však jeho řeč přecházela v nesrozumitelné bláboly, ale i když jakékoli doklady chyběly, zdálo se, že aspoň tři věci jsou jisté: Burnside byl spoustu let místní tesař, rámař a štukatér, pracoval na volné noze a na smlouvu. Nějaká teta, která bydlela v městečku Blair, mu nechala pokojík.

Takže ušel z Blairu do La Riviere osmnáct mil? Ne, jeho cesta začala jinde, ale nemohl si vzpomenout kde, ale bylo to deset mil daleko, ne, pětadvacet, v nějakém městečku, a lidé v tom městečku byli mizerní hajzlové. Jak se jmenovala teta? Althea Burnsideová. Jakou měla adresu a telefon? Neměl ponětí, nevzpomněl si. Měla teta nějakou práci? Ano, byla to mizerná mrcha na plnej úvazek. Ale dovolila mu, aby bydlel v jejím domě? Kdo? Co že dovolila? Charles Burnside nepotřeboval ničí povolení, dělal si, co sakra chtěl. Vykázala ho teta z domu? O kom to mluvíte, vy mizerní hajzlové?

Přijímající lékař napsal jako počáteční diagnózu Alzheimerovu chorobu, když uvážil výsledky různých testů, a sociální pracovnice si sedla k telefonu a vyžádala si adresu a telefonní číslo jakési Althey Burnsideové, která momentálně žije v Blairu. Telefonní společnost jí odpověděla, že v seznamu v Blairu není žádná taková osoba, a není ani v Ettricku, Cochraneu, Fountainu, Spartě, Onalasce, Ardenu, La Riviere ani v jiném městečku nebo městu v okruhu padesáti mil. Sociální pracovnice rozšířila síť, obrátila se na registr a úřad sociálního zabezpečení, registr řidičských průkazů a daňaře, aby jí poskytli informace o Althee a Charlesu Burnsideovým. Ze systému vypadly dvě Althey, z nichž jedné patřila kavárna v Butternutu daleko na severu státu, a ta druhá byla černoška, která pracovala v Milwaukee v denním pečovatelském středisku. Ani jedna neměla nic společného s mužem ve Všeobecné nemocnici v La Riviere. Charlesové Burnsideové vyhledaní v záznamech nesouhlasili s Charlesem Burnsidem, kterého měla sociální pracovnice. Zdálo se, že Althea neexistuje. Zdálo se, že Charles patří mezi ty kluzké lidi, kteří proplují životem, aniž platí daně, registrují se k volbám, požádají o kartu sociálního zabezpečení, otevřou si účet v bance, vstoupí do armády, dostanou řidičák nebo stráví několik sezon ve státním podniku.

Výsledkem dalšího kola telefonátů bylo uznání, že nevyzpytatelný Charles Burnside patří do okresu a bude přijat do Maxtonova pečovatelského zařízení, dokud se ve státní nemocnici ve Whitehallu nenajde ubytování. Sanitka převezla Burnsidea k Maxtonovi na veřejné útraty a Chipper ho mrzutě strčil do křídla Sedmikráska. Za šest týdnů se ve státní nemocnici objevilo volné lůžko. Chipperovi to zatelefonovali několik minut poté, co mu poštou přišel šek podepsaný nějakou Altheou Burnsideovou z jakési banky v De Pere, za ubytování Charlese Burnsidea v Maxtonově zařízení. Althea Burnsideová uváděla jako zpáteční adresu poštovní schránku v De Pere. Když zavolala státní nemocnice, Chipper jim oznámil, že občanská povinnost mu velí, aby se dál staral o pana Burnsidea v Maxtonově středisku. Ten stařík mu prostě přirostl k srdci. Chipper se nemusel uchýlit k žádné své obvyklé levotě, a přitom se mu díky Burnymu zdvojnásobily příjmy.

Během dalších šesti let stařík nezadržitelně klesal do temnoty Alzheimerovy choroby. Pokud ji předstíral, počínal si zatraceně dobře. Mířil stále hlouběji po sestupných stanicích inkontinence, inkoherence, častých výbuchů vzteku, ztráty paměti a ztráty schopnosti najíst se, a celé dny trávil připoutaný v kolečkovém křesle. Chipper truchlil nad nevyhnutelnou ztrátou neobvykle vstřícného pacienta. Potom, v létě před současnými událostmi, došlo k úžasnému obratu. Burnyho povislý obličej ožil a Burny začal vehementně vyrážet nesmyslné slabiky. Abbalah! Gorg! Munshun! Gorg! Chtěl sám jíst, chtěl si protáhnout nohy, šourat se kolem a seznamovat se s prostředím. Během týdne používal slůvka, kterými se dožadoval vlastních šatů a možnosti zajít si na záchod. Přibral na váze, získal sílu a znovu začal všechny otravovat. Nyní, a často během jediného dne, přecházel ze strnulosti v posledním stadiu alzheimera do ostražité zapšklé nálady, v pětaosmdesáti tak zdravé, že by se Burnymu mohlo říkat statný jonák. Burny je jako muž, který přijel do Lurd, kde se začal uzdravovat, ale odjel dřív, než léčba skončila. Pro Chippera je zázrak zázrakem. Pokud ten starý pošuk zůstane naživu, vůbec ho nezajímá, jestli se potuluje po zahradě, nebo visí v řemenech na pojízdném křesle.

Jdeme blíž. Snažíme se nevšímat si zápachu. Chceme vidět co nejvíc z obličeje toho zvláštního chlapíka. Nikdy to nebyla pěkná tvář a teď má kůži našedlou a tváře hluboko propadlé. Vystupující modré žíly brázdí šedou kůži na hlavě plné skvrn jako u ptačího vajíčka. Nos jako z gumy mírně zahýbá napravo, což tváři dodává potměšilý a lišácký výraz. Tenké rty se křiví v nepříjemném úsměvu – úsměvu žháře, jenž uvažuje o tom, jak zapálí dům –, který však může být pouhou grimasou.

Je to opravdový americký samotář, místní tulák, tvor z ušmudlaných pokojů a laciných bufetů, bezcílných cest podniknutých bez radosti, sběratel ran a zranění s láskou stále dokola rozrýpávaných. Je to špion bez příčiny, která by ho přesahovala. Burny se doopravdy jmenuje Carl Bierstone a pod tímto jménem vedl v Chicagu od svých pětadvaceti až do šestačtyřiceti tajnou, zběsilou, neoficiální válku, v níž spáchal ohavné skutky kvůli radostem, které mu tyto skutky přinášely. Carl Bierstone je Burnyho velké tajemství, protože nemůže nikomu dovolit, aby poznal jeho předchozí vtělení, jeho bývalé já, které stále žije v jeho kůži. Odporné radosti Carla Bierstonea, jeho ohavné hračky, patří také Burnymu, a on je musí skrývat v temnotě, kam také patří.

To je tedy odpověď na Chipperův zázrak? Že Carl Bierstone našel způsob, jak se proplížit škvírou v Burnyho strnulosti a převzít velení potápějící se lodi? V lidské duši je přece jen bezpočet pokojů, některé jsou veliké, jiné sotva větší než komora na smetáky, další jsou zamčené a jen málo z nich je prosyceno zářivým světlem. Skláníme se blíž k žilnaté pleši, svěšenému nosu, huňatému obočí; noříme se do pachu, abychom prozkoumali ty zajímavé oči. Jsou jako černé neony. Třpytí se jako měsíční světlo na bahnitém břehu řeky. Celkem vzato vypadají podivně radostně, ale nepříliš lidsky. Tady se příliš nedovíme.

Burnyho rty se pohnou: stále se usmívá, pokud ten zející otvor můžeme nazvat úsměvem, ale začal cosi šeptat. Co to říká?

Schofáfají se f těch satrracených dírrách a schofáfají si oči, kňučí chrůsou, chuďátka strracený… Ne, ne, to nepomůše, fidíš? Á, koukej na ty mašiny, jo, ty krrásný krrásný mašiny, to je pochlet, ty krrásný mašiny f ohni, jak pšedou, jak pšedou a choří… fidím díru, jo, jo, takofý světlo kolem těch čerrných ochrnutých okrrajů…

Možná se tak ohlašuje Carl Bierstone, ale z jeho blábolů se nedá nic poznat. Sledujeme pohled Burnyho temně třpytivých očí v naději, že nám prozradí, co tak starocha vzrušilo. Doslova vzrušilo, jak poznáváme podle obrysu pod pokrývkou. Zdá se, že je s Chipperem na jedné vlně, protože oba jsou v pozoru, až na to, že Burnymu se nedostává odborné pozornosti Rebeky Vilasové a jeho jediným dráždidlem je pohled z okna.

Ten pohled se slečně Vilasové zdaleka nevyrovná. Charles Burnside s hlavou mírně zvednutou polštářem nehnutě hledí na nevelkou travnatou zahradu, za kterou je řada javorů a pak začínají rozsáhlé lesy. Ještě dál se tyčí mohutné listnaté koruny dubů. V lesním šeru svítí jako svíčky několik březových kmenů. Podle výšky dubů a pestrosti porostu poznáváme, že se díváme na pozůstatky nádherného rozsáhlého lesa, který kdysi pokrýval velkou část této země. Stejně jako všechny pozůstatky pralesů, tak i tyto lesy táhnoucí se na sever a východ od Maxtonu vyprávějí o hlubokých tajemstvích hlasem tak hlubokým, že je ho sotva slyšet. Čas a klid pod jeho zeleným baldachýnem skrývají krveprolití a smrt. Násilí se odehrává vskrytu, neustále, prostupuje každým zákoutím ztichlé krajiny, která nikdy neustrne, ale pohybuje se beze spěchu jako ledovec. Měkkou půdu posetou slunečními zrcátky pokrývají ve vrstvách miliony poházených kostí. Vše, co zde roste a zraje, dozrává na hnilobě. Světy se hemží v jiných světech a bok po boku bzučí veliké, uspořádané vesmíry a každý nevědomky přináší svým sousedům, o nichž nemá ponětí, hojnost i zkázu.

Že by Burny rozjímal o tom lese, oživilo ho snad něco, co v těch lesích vidí? Nebo ve skutečnosti stále spí a za zvláštníma očima Charlese Burnsidea se mihotá Carl Bierstone?

Burny šeptá: Lišky f norách, krrysy f tírrách, chyeny s prástnými bšichy fyjí, ocho acha, to je moc moc pěkný, pšátelé, talší a talší tětičky se trrmácejí trrmácejí trrmácejí ocho na krfácejících nošičkách…

Radši vypadneme, co říkáte?

Odplujeme od Burnyho odporných úst – stačilo to. Pojďme za čerstvým vzduchem, poletíme na sever, nad lesy. Lišky v norách a krysy v děrách možná kvílejí, pravda, tak to chodí, ale my se nechystáme hledat v západním Wisconsinu vyhladovělé hyeny. Ty jsou stejně vždycky hladové. A nikdo je nelituje. To byste museli být opravdu citlivky, abyste litovali zvíře, které nedělá nic jiného, než se potuluje kolem jiných zvířat až do chvíle, kdy se s chechtotem a úšklebkem může vrhnout na zbytky. Honem pryč, a přímo střechou.

Na východ od Maxtonu se táhne lesní porost asi míli nebo dvě, kde do něj ze silnice číslo 35 odbočuje úzká lesní cesta, zakroucená jako nedbalý pramen vlasů. Les pak pokračuje ještě asi sto metrů a pak následuje třicet roků stará sídlištní zástavba, ve které jsou dvě ulice. U skromných domů na Schubertově ulici a ulici Gale stojí basketbalové koše, houpačky na zadním dvorku a na příjezdových cestičkách čekají trojkolky, bicykly a autíčka. Děti, které na ně nasednou, ještě leží a zdá se jim o cukrové vatě, štěňatech, baseballu, výpravách do vzdálených zemí a jiných radostech. Spí také jejich ustaraní rodiče odsouzení k ještě větším starostem, až si přečtou článek Wendella Greena na první stránce dnešního Heraldu.

Něco nás upoutá – ta úzká lesní cesta odbočující do lesa z hlavní silnice. Je to spíš pěšina než pořádná cesta, a zdá se soukromá, což je v protikladu s tím, jak neužitečně vypadá. Pěšina zatáčí do lesa a po kilometru končí. Jaký má cíl, k čemu je? Z výšky, ve které jsme, ta pěšina připomíná slabou čáru nakreslenou tužkou číslo čtyři – prakticky potřebujete orlí zrak, aby byla vůbec vidět –, ale někdo si dal velkou práci, aby tu čáru v lese nakreslil. Musel vykácet stromy, odtahat větve a vydobýt pařezy. Pokud to udělal jeden člověk, padlo na to několik měsíců potu a namáhavé práce. Výsledek té nelidské dřiny se vyznačoval zejména tím, že se skrýval, že unikal zraku, takže když člověk nedával pozor, klidně cestu přehlédl a musel ji znovu hledat. Mohla by nám připomenout trpaslíky a tajné trpasličí doly, stezku k tajné dračí skrýši plné zlata – k pokladu tak střeženému, že cestu k němu schovalo tajné kouzlo. Ne, trpasličí doly, dračí poklady a tajná kouzla jsou příliš dětinská, ale když se sneseme níž, abychom viděli lépe, uvidíme, že na začátku stezky stojí vybledlá značka ZÁKAZ VJEZDU, což je důkaz, že někdo si tu něco hlídá, byť by šlo jen o soukromí.

Když jsme zaznamenali značku, znovu se podíváme na konec stezky. Zdá se, že dole v šeru pod stromy je jedno místo temnější než okolí. I když se krčí ve tmě, je znát, že je to cosi nepřirozeně pevného, co to odlišuje od okolních stromů. Aha oho, napodobíme Burnyho blábolení, co to tu máme, nějakou zeď? Hladká je na to dost. Když se ocitneme v polovině oblouku, který stezka tvoří, najednou se z trojúhelníkovitého temného tvaru, téměř zakrytého korunami stromů, vyloupne špičatá střecha. Teprve když jsme skoro u ní, přeskupí se celá ta struktura do trojpodlažního dřevěného domu zchátralé konstrukce a s propadlou přední verandou. Tento dům byl očividně dlouho prázdný, a jakmile si zvykneme na jeho neobvyklé vzezření, povšimneme si především toho, jak je nepřátelský vůči případným novým držitelům. Celkový dojem z budovy podtrhuje druhá cedule s nápisem ZÁKAZ VSTUPU, opřená v neuvěřitelném úhlu o sloupek.

Špičatá střecha kryje pouze střední část domu. Levé křídlo sahá až do lesa. Napravo se budova rozrostla o různé přístavky, spíše nádory než konstrukce. Ta budova vypadá nevyváženě, a to v obou smyslech slova: byla nápadem nevyrovnaného mozku a z toho nápadu vznikla vyšinutá skutečnost. Neurovnaný výsledek uhýbá před jakýmkoli zkoumáním a vzpírá se výkladu. Z cihel a prken vyzařuje jakási podivná, monolitická nezranitelnost, bez ohledu na škodu způsobenou časem a podnebím. Dům byl určitě postaven tak, aby byl co nejvíc v ústraní či přímo odloučení, ale zdá se, jako by mu to stále nestačilo.

Nejpodivnější ze všeho je, že z našeho vyvýšeného postavení dům vypadá, jako by byl celý natřen načerno – nejen dřevo, ale každý kousek vnějšího pláště, verandy, trámů, okapů, dokonce oken. Odshora až dolů je dům černý. A to přece není možné. V tomto přívětivém, upřímném koutu světa by ani ten nejbláznivější morous neproměnil svůj dům ve vlastní stín. Sneseme se až těsně nad zem a přiblížíme se po úzké stezce…

Když jsme tak blízko, abychom mohli vynášet spolehlivé soudy, což znamená nepříjemně blízko, zjistíme, že podivínství některých majitelů domů může zajít dál, než jsme předpokládali. Dům sice už není černý, ale býval takový. Ve srovnání s nynějším vybledlým odstínem musel i původní nátěr vypadat lépe. Dům totiž získal olověnou šedočernou barvu bouřkových mračen a zlověstného moře a trupů ztroskotaných lodí. Černá barva by byla lepší než toto naprosté bezživotí.

Můžeme si být jisti, že jen málokdo z dospělých, kteří bydlí v nedaleké čtvrti, a vlastně ze všech dospělých ve French Landingu i okolních městečkách, neuposlechl varování na cestě číslo 35 a odvážil se na úzkou stezku. Skoro nikdo si už toho nápisu ani nepovšiml. Nikdo nevěděl, že tu černý dům stojí. Stejně tak si však můžeme být jisti, že spousta jejich dětí tu stezku prozkoumala a že některé děti se odvážily tak daleko, že došly až k domu. Viděly ho tak, jak ho jejich rodiče vidět nemohli, a to, co viděly, je zahnalo úprkem zpátky na hlavní silnici.

Zdá se, že černý dům se zde v západním Wisconsinu vyjímá stejně jako mrakodrap nebo hrad obehnaný vodním příkopem. Po pravdě řečeno, ten černý dům by se divně vyjímal kdekoli na světě, uplatnil by se snad jen jako „Strašidelný dům“ nebo „Hrad hrůzy“ v zábavním parku, kde by ho však během týdne vyřadila z provozu vlastní schopnost odpuzovat zákazníky. Přesto by nám v jistém specifickém ohledu mohl připomínat pochmurné budovy ve svažité ulici Chase, stoupající od řeky a Nailhouse Row k suchu a úctyhodnosti. Ošuntělý hotel Nelson, podezřelá hospoda, obchod s obuví a další krámky, poznamenané vodorovným pruhem namalovaným mastnou tužkou říčního bahna, mají stejnou přízračnou, snovou, zpola neskutečnou atmosféru, kterou je ten černý dům prosáknut.

V této chvíli našeho průzkumu – a vlastně i potom – uděláme moc dobře, když si zapamatujeme, že tato divná snová a mírně nepřirozená atmosféra je typická pro pohraničí. Dá se vystopovat v každém švu mezi jednotlivými kraji, ať už jde o významnou, nebo nevýznamnou hranici. Pohraničí je jiné než zbytek kraje. Je pohraniční.

Řekněme, že náhodou poprvé projíždíte venkovskou částí okresu Oostler ve svém rodném státu, protože jedete na návštěvu k nedávno rozvedené přítelkyni (nebo příteli), která se náhle a podle vašeho názoru nerozumně odstěhovala do malého městečka v sousedním okresu Orelost. Na vedlejším sedadle, na piknikovém košíku se dvěma lahvemi skvělého bordó obloženými různými pochoutkami v úhledných krabičkách leží mapa pečlivě přeložená tak, aby byl vidět příslušný kraj. Možná nevíte, kde přesně jste, ale jste na správné silnici a máte dobrý čas.

Postupně se krajina mění. Krajnice přestává být pevná, silnice se začíná stáčet do nevysvětlitelných zatáček. Po obou stranách se hrbí stromy. Pod jejich pokřivenými větvemi se občas objevují domy, stále menší a špinavější. Vpředu se živým plotem prosmykne trojnohý pes a s vyceněnými zuby se vrhne na vaši pravou přední pneumatiku. Z houpacího křesla na verandě k vám zvedne zarudlé oči jakýsi chlap ve slamáku a v čemsi, co vypadá jako rubáš. O dva dvorky dál malá holčička v kostýmu ze špinavě růžové průsvitné látky a s alobalovou korunou máchá třpytivou hůlkou s hvězdou na konci nad hromadou hořících pneumatik. Potom se před vámi objeví obdélníková cedule s nápisem VÍTEJTE V OKRESE ORELOST. Stromy se za chvíli narovnají a silnice se také vylepší. Spadne z vás úzkost, které jste si sotva všimli, dokud nezmizela, a šlápnete na plyn a spěcháte ke své přítelkyni.

Pomezí nemá dost řádu a je jaksi deformované. Všechno podivné, nepředvídatelné a bezprávné v něm zapouští kořeny a vzkvétá. Hlavní znak pomezí je rozklad. A tak uprostřed podivuhodné přírodní nádhery cestujeme pomezím s přírodní hranicí, vyznačenou širokou řekou a dalšími, menšími říčkami a širokými ledovcovými morénami, vápencovými útesy a údolími, která zůstávají neviditelná jako ten černý dům, dokud nezabočíte za ten správný roh a nestanete jim tváří v tvář.

Viděli jste někdy takového toho vzteklého bezdomovce v ošuntělých šatech, který tlačí prázdný nákupní vozík pustou ulicí a mumlá cosi o „zatracených hajzlech“? Někdy má baseballovou čepici, jindy sluneční brýle s jedním popraskaným sklem.

Schovali jste se někdy polekaně do dveří a sledovali, jak vojácky vypadající muž s klikatou jizvou na tváři vtrhne do hloučku opilců a na zemi najde ležet mrtvého chlapce s rozbitou hlavou a obrácenými kapsami? Viděli jste, jak zmrzačenou tváří toho muže prolétl vztek a lítost?

To jsou znaky rozkladu.

Další znak leží ukryt pod námi na předměstí French Landingu, a i když ho obklopuje hrůza a žal, nemáme na vybranou, musíme být jeho svědky. Tím, že budeme jeho svědky, prokážeme mu čest podle svých vlastních schopností. A on tím, že je pozorován, čímž vydá svědectví našemu němému zraku, nám oplatí mnohem víc.

Jsme zase ve vzduchu a Francouzský okres se pod námi prostírá – mohli bychom říct rozvaluje – jako mapa. Ranní slunce, už silnější, osvětluje zelená obdélníková pole a blýská na hromosvodech trčících ze stodol. Silnice vypadají čistě. Tekuté kaluže světla se lesknou na střechách několika aut sunoucích se kolem polí k městečku. Holštýnské krávy strkají do branek z pastviny, připraveny k uvázání ve stáji a ranní schůzce s dojičkou.

V bezpečné vzdálenosti od černého domu, který představuje skvělý příklad rozkladu, klouzáme na východ, přeneseme se přes rovnou Jedenáctou ulici a zahájíme cestu do předměstského areálu s řídkou zástavbou a malými obchody před silnicí číslo 35, která protíná skutečnou zemědělskou krajinu. Mineme večerku a Síň veteránů, na jejímž stožáru ještě dalších pětačtyřicet minut nezavlaje vlajka. V domě kus od silnice se probudí jedna žena, která se jmenuje Wanda Kinderlingová, manželka Thornberga Kinderlinga, mazaného a pošetilého muže odsouzeného na doživotí v kalifornském vězení, odhadne hladinu vodky v lahvi na stolku u postele a rozhodne se, že odloží snídani o další hodinu. Na padesáti metrech se blýská řada traktorů jako vojáci, postavení čelem k obrovské ocelové a skleněné bublině prodejny Teda Goltze, podnik se jmenuje Farmářské nářadí Francouzského okresu, kde se bude brzy hlásit do práce slušný, ustaraný manžel a otec Fred Marshall, se kterým se zanedlouho seznámíme.

Před okázalou skleněnou bublinou a asfaltovým mořem Goltzova parkoviště se táhne půl míle kamenitého, dlouho zanedbávaného pole, které degeneruje v jalovou zem zarostlou chudým plevelem. Na konci dlouhé zarostlé odbočky, v místech mezi starou garáží a starožitnou benzínkou, stojí cosi, co vypadá jako hromada hnijícího harampádí. Zde je náš cíl. Snášíme se k zemi. Ukáže se, že ta hromada je vratká, rozpadající se stavba, která se může každou chvíli zřítit. Vpředu se o chatrč opírá starý plechový poutač na coca-colu s dírami po kulkách. Po zarostlé zemi jsou poházeny plechovky od piva a staré cigaretové špačky. Zevnitř se ozývá rovnoměrný, ospalý bzukot bezpočtu much. Nejradši bychom se vrátili na čistý vzduch a odešli. Ten černý dům byl dost zlý, byl vlastně hrozný, ale tohle… tohle bude ještě horší.

Podpůrná definice rozkladu zní: pocit, že je najednou hůř nebo že zanedlouho hůř bude.

Zteřelá bouda před námi, podobná skříni náklaďáku, dřív sloužila jednomu komicky neefektivnímu a nehygienickému zařízení, které se jmenovalo Edovo občerstvení. Za nesmírně špinavým pultem stávala rozchechtaná a ukecaná stopadesátikilová hromada masa, jež se jmenovala Ed Gilbertson, který tu malé, nenáročné klientele, většinou místním dětem, které sem jezdily na kole, prodával mastné, připálené hamburgery, tlusté majonézové sendviče zdobené černými otisky prstů a rozteklou zmrzlinu. Ed, který už dávno zemřel, byl dobrosrdečný prosťáček, kterého tu každý znal, a zároveň byl jedním z početných strýců policejního velitele ve French Landingu, Dalea Gilbertsona. Kuchařskou zástěru měl nepopsatelně špinavou. Stav jeho rukou a nehtů by zvedl žaludek každé hygienické inspekci. Jeho nádobí snad myly kočky. Hned za pultem se v žáru ulepeného grilu tavila zmrzlina. Shora visela mucholapka, zcela ukrytá pod vrstvou tisíce muších mrtvolek. Nepěknou pravdou je, že Edovo občerstvení bylo po celé desítky let množírnou mikrobů a choroboplodných zárodků, které se bez zábran hemžily po podlaze, pultu a grilu – přičemž nezaváhaly kolonizovat také Eda –, odkud se přesouvaly na špachtli, vidličku a nemytou zmrzlinovou lžíci, a odtud do toho strašného jídla a nakonec do úst a útrob dětí, které to všechno jedly, a občas do útrob některé matky, jež se zde zastavila.

Je pozoruhodné, že nikdo na Edovo jídlo nezemřel, a poté, co majitele sklátil dávno zasloužený infarkt, když se jednoho dne vyšplhal na židli, aby konečně pověsil tucet nových mucholapek, nikdo neměl odvahu podívat se do jeho boudy a pořádně tu vysmejčit. Pětadvacet let ta rozpadající se bouda skýtala temnou skrýš romantickým mladým milencům nebo partám kluků a holek, kteří hledali vhodné ústraní, ve kterém by mohli poprvé v dějinách, jak jim jistě připadalo, zakusit svobodu poskytovanou opilostí.

Vzrušené bzučení much nám napoví, že to, co v boudě najdeme, nebudou vyčerpaní mladí milenci ani pár hloupých opilých dětí. To tiché, chtivé burácení, které z cesty není slyšet, ohlašuje přítomnost věcí konečných. Mohli bychom říct, že je zde jakýsi portál.

Vstoupíme dovnitř. Mírné slunce pronikající škvírami ve východní stěně a rozbité střeše maluje světelné pruhy po špinavé podlaze. Přes stopy zvířat a nezřetelné otisky bot dávných návštěvníků víří a poletují pírka a prach. U stěny nalevo leží zmuchlané odrbané armádní deky pokryté skvrnami plísně. Pár kroků od nich stojí benzínová lampa s popraskaným skleněným krytem, obklopená prázdnými pivními plechovkami a rozšlapanými cigaretovými špačky. Slunce maluje teplé proužky přes čerstvé otisky bot postupující širokým obloukem kolem pozůstatků Edova odpudivého pultu až k prázdnému místu, kde dřív stával sporák, dřez a řada polic. Tam, kde bývalo Edovo výlučné panství, stopy mizí. Prach a špínu tam rozvířil jakýsi zuřivý pohyb a u zadní stěny, bez ladu a skladu v temné kaluži lepkavé tekutiny leží cosi, co není žádná stará armádní deka, i když bychom si to přáli. Omámené mouchy se vznášejí kolem a usedají do tmavé kaluže. V opačném rohu se zrzavý toulavý pes s ježatou srstí zakusuje do kusu masa a kosti trčící z bílého předmětu, který svírá předními prackami. Ten bílý předmět je sportovní bota, teniska. Přesněji řečeno teniska značky New Balance. Ještě přesněji řečeno dětská teniska značky New Balance, velikost 5.

Chceme sebrat sílu k letu a vypadnout odtud. Chceme proniknout chatrnou střechou, dostat se na čistý vzduch, ale nemůžeme, musíme se stát svědky. Ten ošklivý pes okusuje dětské chodidlo a snaží se je vyprostit z bílé tenisky New Balance. Psův hubený hřbet se hrbí a natahuje, ježatá ramena a úzká hlava se spouštějí níž, kostnaté přední pracky toporně sevřou kořist a pes tahá a tahá, ale teniska má zavázané tkaničky – to je pro psa špatné.

Pokud jde o tu věc, která není starou armádní dekou a leží za vírem prašných stop a rýh na opačném konci místnosti, pak ta bledá věc leží na zemi tváří vzhůru a její horní půlka přesahuje ven z tmavé kaluže. Jedna paže je ochable natažená ve špíně. Druhá se opírá o stěnu. Prsty obou rukou jsou zaťaté do dlaní. Rovné slámově žluté vlasy jsou shrnuté z drobného obličeje. Pokud se dá rozeznat, jestli oči a ústa vyjadřují nějaký výraz, pak je to mírné překvapení. Je to náhodné seskupení rysů. Nic neznamená, protože tento dětský obličej vypadal lehce překvapeně i ve spánku. Na lícních kostech, spánku a krku jsou modřiny podobné inkoustovým skvrnám a šmouhám po gumě. Bílé tričko se znakem Pivovarů Milwaukee a potřísněné špínou a uschlou krví zakrývá tělo od krku po pupek. Spodní polovina těla, kouřově bledá kromě míst od krve, leží v tmavé kaluži, na kterou usedají hladové mouchy. Holá, štíhlá levá noha s odřeným kolenem končí zakrvácenou teniskou New Balance velikost 5, s tkaničkami na dvojitou kličku a špičkou obrácenou ke stropu. Tam, kde by měl být protějšek této nohy, je prázdno, protože pravá noha končí potrhaným pahýlem.

Jsme zde s třetí obětí Rybáře, desetiletou Irmou Freneauovou. Vlna úleku, která se zdvihla poté, co včera odpoledne zmizela z chodníku před videopůjčovnou, nabude na síle, až Dale Gilbertson za dalších čtyřiadvacet hodin od této chvíle najde její tělo.

Rybář ji sebral na ulici Chase a dopravil ji – nevíme jak – přes celou ulici Chase a Lyall Road, kolem večerky a Síně veteránů, kolem domu, kde se opíjí Wanda Kinderlingová, kolem lesklé skleněné kosmické lodi Goltz a přes hranici mezi městečkem a poli.

Byla naživu, když ji Rybář prostrkal dveřmi vedle proděravělého poutače na coca-colu. Určitě se bránila, určitě křičela. Rybář ji dotáhl k zadní stěně a umlčel ji několika fackami. Velmi pravděpodobně ji uškrtil. Položil její tělo na podlahu a rozložil jí údy. Kromě tenisek New Balance jí stáhl všechny šaty od pasu dolů, prádlo, džíny, šortky, nebo co měla Irma na sobě, když ji unesl. Potom jí Rybář amputoval pravou nohu. Použil k tomu nějaký dlouhý silný nůž, a bez pomoci sekáčku nebo pily odřezával maso a kosti, dokud se mu nepodařilo nohu oddělit od těla. Potom, možná jen dvěma nebo třemi řezy do kotníku, odřízl chodidlo. Chodidlo, stále uvězněné v bílé tenisce, zahodil. Irmino chodidlo nebylo pro Rybáře důležité – chtěl jenom její nohu.

Drazí přátelé, toto je skutečný rozklad.

Vypadá to, jako by se drobné nehybné tělo Irmy Freneauové zploštilo a snažilo se vsáknout do hnijící podlahy. Opilé mouchy zpívají. Pes se dál snaží vytrhnout celou šťavnatou kořist z tenisky. Kdybychom mohli prostomyslného Eda Gilbertsona vzkřísit a postavit vedle nás, padl by na kolena a plakal. My však…

Nejsme zde, abychom plakali. Aspoň ne jako Ed, který by plakal hrůzou, hanbou a úžasem. V této chatrči se skrývá nezměrné tajemství a jeho stopy a důsledky se vznášejí všude kolem nás. Přišli jsme sem, abychom vše vypozorovali, zaznamenali a zapamatovali si ty dojmy, stopy obrazů zanechané v ohonu komety tohoto tajemství. Promlouvá svými podrobnostmi, proto prodlévá ve své vlastní stopě, proto nás obklopuje. Z celé scény čiší hluboký smutek a ten smutek nás zahanbuje. Zahanbení je naší nejlepší a nejpřesnější první reakcí. Bez něj by nám unikl smysl. To velké tajemství by nám uniklo a my bychom zůstali slepí a hluší, nevědomí jako prasata. Nesmíme odejít jako prasata. Musíme tuto scénu uctít – mouchy, psa zápasícího s uřezaným chodidlem, ubohé bledé tělo Irmy Freneauové, celou obrovitost toho, co se stalo Irmě Freneauové – tím, že poznáme svou malost. Ve srovnání s tím nejsme víc než pára.

Prázdným okenním rámem v boční stěně dva metry od Irmina těla sem zabloudí tlustá včela a pomalu opíše průzkumný okruh zadní částí chatrče. Včela zavěšená pod rozvířenými křídly vypadá, že je skoro příliš těžká na létání, ale pohybuje se snadno, beze spěchu, vysoko nad zakrvácenou podlahou. Mouchy, pes a Irma jí nevěnují žádnou pozornost.

Pro nás však ta včela, která se dál spokojeně proletuje komnatou hrůzy, přestala být vítaným rozptýlením a stala se součástí zdejšího tajemství. Je detailem této scény a také vyžaduje naši pokoru a promlouvá. To namáhavé, těžké drnčení jejích křídel jako by se stalo středem všech zvukových vln, i když pronikavějších, které vydávají chtivé mouchy: jako zpěvák u mikrofonu před sborem, i ta včela vévodí zvukovému podkladu. Ten zvuk se soustřeďuje a blíží se k vážnému místu. Když se včela přiloudá do paprsku žlutého světla proudícího východní stěnou, její pruhy černě a zlatě zazáří a křídla se slijí do jednoho víru a včela se promění v podivuhodný létající zázrak. Zabitá dívka se propadá do zakrvavených prken v podlaze. Náš stud, náš pocit malosti, naše vědomí smutku vyvěrajícího z této scény nám umožňuje pocítit síly a mocnosti, které se vymykají našemu chápání, tak velkolepé a vždy přítomné a pracující, které však můžeme vnímat jen ve chvílích, jako je tato.

Byli jsme poctěni, ale ta pocta je nesnesitelná. Výmluvná včela zakrouží zpět k oknu a vyletí do jiného světa a my ji následujeme ven z okna, do slunce a do čistého vzduchu.

Pach výkalů a moči v Maxtonově středisku pro přestárlé. V opuštěném domě na sever od silnice číslo 35 křehký, klouzavý pocit rozkladu. Bzukot much a pohled na krev v bývalém Edově občerstvení. Ach! Fuj! Copak tu ve French Landingu není žádné místo, kde se skrývá něco pěkného? Můžeme se ptát. Jinak řečeno, kde to, co vidíme, také dostaneme?

Krátce řečeno, nikde. French Landing by mělo být označeno na každé přístupové cestě velkými nápisy: POZOR! POKROČILÝ ROZKLAD! PRŮJEZD NA VLASTNÍ NEBEZPEČÍ!

Kouzlo, které zde pracuje, se jmenuje Rybářovo kouzlo. To způsobilo, že „pěkné“ je aspoň dočasně vyřazeno z oběhu. Můžeme však jít jinam, kde je to pěknější, a nejspíš bychom to měli udělat, protože si potřebujeme odpočinout. Možná nedokážeme uniknout rozkladu, ale můžeme aspoň navštívit místo, kde nikdo nedělá do postele ani nekrvácí na podlahu (aspoň zatím).

Včela tedy letí svou cestou a my jdeme svou. Ta naše nás vede na jihozápad, přes další lesy vydechující vůni života a kyslíku – není nad zdejší vzduch, aspoň v tomto světě – a pak zase zpátky k dílu lidských rukou.

Tato část města se jmenuje Libertyville, pojmenovala ji tak městská rada French Landingu v roce 1976. Nebudete tomu věřit, ale břichatý Ed Gilbertson, král párků v rohlíku, byl členem této party městských tatíků volené na dva roky. Byly to divné časy, paní, opravdu divné časy. Ale ne tak divné jako ty dnešní. Ve French Landingu nastaly časy Rybáře, časy rozkladu.

Ulice Libertyville mají jména, která dospělým připadají barvitá a dětem příšerná. O některých dětech je známo, že této části města říkají Teploušov. Sestupme níž tím sladkým ranním povětřím (už se otepluje, dnes bude den pro Jahodovou slavnost jako vyšitý). Tiše křižujeme nad ulicí Camelot, přes křižovatku Camelot a Avalon a pak putujeme po Avalonu k cestě Panny Mariany. Odtud pokračujeme – překvapuje vás to? – uličkou Robina Hooda.

Tady stojí dům číslo 16, líbezný domeček, který se přesně hodí pro slušnou, tvrdě pracující rodinu na vzestupu, a ten dům má otevřené okno. Voní z něj káva a topinky, skvělá kombinace vůní, která popírá jakýkoli rozklad (škoda že víme to, co víme, škoda že jsme viděli toho psa, vyžírajícího chodidlo z tenisky, jako by dítě vyjídalo párek z rohlíku), a my jdeme za tou vůní dovnitř. Je báječné být neviditelný, viďte? Pozorovat a mlčet jako Bůh. Kéž by to, co náš božský zrak viděl, nás tak zatraceně nerozčilovalo! Ale nedá se nic dělat. Už jsme v tom, ale ať to přinese cokoli, my se budeme radši držet svého. Už je bílý den, jak se říká v této části světa.

V kuchyni domu číslo 16 sedí Fred Marshall, jehož fotografie je momentálně v rámečku Prodavače měsíce v reprezentační místnosti Farmářského nářadí Francouzského okresu. Fred byl také třikrát za poslední tři roky jmenován Zaměstnancem roku (před dvěma lety dal Ted Goltz tuto cenu Ottovi Eismanovi, jen aby byla změna), a když je v práci, nikdo není šaramantnější, osobitější a milejší. Chcete někoho milého? Dámy a pánové, představujeme vám Freda Marshalla.

Jenže teď jeho sebevědomý úsměv není vidět a jeho vlasy, vždycky do práce pečlivě učesané, ještě neviděly hřeben. Na sobě má trenýrky Nike a tričko místo svých obvyklých nažehlených khaki kalhot a sportovní košile. Na stole leží Marshallův výtisk novin La Riviere Herald, otevřený na vnitřní stránce.

Fred si svůj díl problémů vybral nedávno – tedy spíš jeho manželka Judy má problémy, a co je její, je také jeho, jak řekl pastor, když je spojoval do svatého svazku – a to, co Fred právě čte, mu nijak nevylepšuje náladu. Zdaleka ne. Je to sloupek k hlavnímu článku na přední stránce a jeho autorem je samozřejmě ta všeobecně oblíbená hyena Wendell „RYBÁŘ STÁLE ÚTOČÍ“ Green.

Sloupek opakuje základní fakta prvních dvou vražd (Strašná a strašnější, tak o nich přemýšlí Fred), a zatímco čte, ohýbá Fred nejprve levou nohu a potom pravou, protože si protahuje důležité stehenní svaly a připravuje se na ranní běh. Co by mohlo lépe účinkovat proti rozkladu než ranní běh? Co by mohlo být pěknější? Co by vůbec mohlo zkazit tak krásný začátek nádherného dne ve Wisconsinu?

No, a co tohle:

Johnny Irkenham měl docela jednoduché sny, jak řekl jeho žalem zničený otec. (Žalem zničený otec, pomyslí si Fred, protahuje se a představuje si svého syna, který spí nahoře. Pane Bože, nedopusť, abych byl někdy žalem zničený otec. Samozřejmě neví, jak brzy bude muset tuto roli přijmout.) „Johnny chtěl být astronautem,“ prozradil George Irkenham a jeho vyčerpanou tváří probleskl úsměv. „Tedy když zrovna nepomáhal hasičům z French Landingu nebo nebojoval se zločinem s Justiční ligou Ameriky.“

Tyto nevinné sny skončily noční můrou, kterou si neumíme představit. (Ale vy se o to určitě pokusíte, pomyslí si Fred a začne si protahovat špičky nohou.) Počátkem tohoto týdne jeho tělo zbavené údů objevil Spence Hovdahl z Centralie. Hovdahl, úvěrový úředník z První farmářské státní banky, prohlížel jednu opuštěnou farmu ve French Landingu, která patřila Johnu Ellisonovi ze sousedního okresu, protože zamýšlel zahájit zabavovací řízení. „Vůbec jsem tam nechtěl být,“ řekl Hovdahl našemu reportérovi. „Nejvíc ze všeho nesnáším všechny ty záležitosti spojené se zabavením věci. (Jelikož věděl, jaký je Spence Hovdahl, Fred velmi pochyboval, že použil slovo „záležitosti“.) Ještě horší to bylo, když jsem vešel do slepičárny. Je rozbitá a na spadnutí a určitě bych nešel dovnitř, kdybych neslyšel ty včely. Napadlo mě, že je tam třeba úl. Včely jsou mým koníčkem a já byl zvědavý. Bože pomoz mi, ale já byl zvědavý. Doufám, že mě zvědavost navěky opustila.“

Ve slepičárně našel tělo sedmiletého Johna Wesleyho Irkenhama. Tělo nemělo údy, ty visely na řetězech z prohnilých trámů. I když to policejní velitel Dale Gilbertson nepotvrdil ani nepopřel, spolehlivé policejní zdroje v La Riviere tvrdí, že stehna, trup a hýždě nesly stopy kousnutí –

Tak jo, to by Fredovi stačilo, všichni alou z bazénu. Rázně noviny zavře a odstrčí je po stole až ke kávovaru. Panebože, když byl kluk, tak takové věci v novinách nikdy nepsali. A proč zrovna Rybář, prokristapána? Proč musejí každému monstru dávat nějakou chytlavou přezdívku a dělat z toho neřáda Nechutnou osobnost měsíce?

Samozřejmě, když on byl v Tylerově věku, nic takového se nikdy nestalo, ale už ta podstata… ta zatracená podstata téhle záležitosti…

Fred přestane procvičovat špičky, protože si vzpomene, že musí promluvit s Tylerem. Bude to těžší než jejich pohovor o tom, proč mu to občas tvrdne, ale nemůže se tomu vyhnout. Jánabráchismus, řekne Fred. Teď se musíš držet svých kamarádů, Tylere. Nějakou dobu se přestaneš potulovat na svý triko, jasný?

Ale myšlenka, že by byl Ty opravdu zavražděn, připadá Fredovi vzdálená. To patří do televizních hraných dokumentů nebo do nějakého filmu Wese Cravena. Dejme tomu Vřískot 4: Rybář. Nebyl vlastně nějaký takový film? Chlap v rybářském obleku se potuluje po okolí a zabíjí mládež hákem? Možná, ale ne tak malé děti, přímo mimina jako Amy St. Pierre a Johnny Irkenham. Ježíši, svět se mu rozpadá přímo před očima.

Části těla zavěšené na řetězech v rozpadající se slepičárně, tohle ho děsilo nejvíc. Může se něco takového doopravdy stát? Může se to stát tady, přímo tady a teď, v kraji Toma Sawyera a Becky Thatcherové?

No, nechme to být. Je čas jít si zaběhat.

Ale dnešní noviny se možná nějak ztratily, pomyslí si Fred, zvedne je ze stolu a skládá je, dokud nevypadají jako tlustá brožovaná knížka (ale kus titulku ho i tak obviní: RYBÁŘ STÁLE Ú). Možná že se ty noviny, co já vím, přestěhovaly rovnou do popelnice za domem.

Ano, dobrý nápad. Protože Judy byla poslední dobou divná a šťavnaté historky Wendella Greena o Rybářovi nikomu náladu nezvednou (Stopy kousnutí na stehnech a trupu, pomyslí si Fred, když našlapuje tichým domem ke dveřím, a když už jste u toho, číšníku, ať mi uříznou pěkný kousek syrových hýždí). Judy čte historky v novinách jako posedlá, i když je nekomentuje, ale Fredovi se nelíbí, jak jí rejdí oči kolem, nebo další tik, který se jí objevil: například jak se nutkavě dotýká jazykem horního rtu… a někdy, poslední dva tři dny, viděl, že si jazykem dosáhla až do jamky těsně pod nosem, kterýžto kousek by považoval za nemožný, kdyby ho znovu neuviděl včera večer, při místních zprávách. Chodí spát čím dál dřív a někdy mluví ze spaní – divná nesrozumitelná slova, která vůbec nevypadají na angličtinu. Někdy, když na ni Fred promluví, vůbec nezareaguje, prostě hledí do prázdna, oči dokořán, lehce pohybuje rty a mačká si ruce (na hřbetech rukou se jí začaly objevovat říznutí a škrábance, i když si nehty stříhá na rozumnou délku).

Tyler si také všiml, že je matka stále divnější. V sobotu, kdy otec a syn spolu obědvali – Judy byla nahoře a dávala si pořádného šlofíka, což byla další svízel – se chlapec zčistajasna zeptal: „Co je s mámou?“

„Tylere, s mámou nic –“

„Ale je! Tommy Erbter říká, že vypadá, jako by jí v mekáči nedali k Happy Meal slíbenou kolu.“

Že by se v té chvíli téměř natáhl přes rajskou polévku a opečené sýrové topinky a svého syna praštil? Své jediné dítě? Miláčka Tye, který pouze projevil starost? Bůh mu pomoz, skoro ho uhodil.

Venku, na začátku betonového chodníku vedoucího k ulici, se Fred začíná pomalu rozklusávat na místě, zhluboka se nadechovat, zbavovat se kyslíku, který vzápětí vdechne. Pro něj je to obvykle nejlepší část dne (za předpokladu, že se s Judy nemilují, a poslední dobou i toho bylo pomálu). Má rád ten pocit – tu jistotu –, že jeho chodník může být začátkem silnice, která vede kamkoli, že by mohl začít tady v Libertyville ve French Landingu a skončit v New Yorku… San Francisku… Bombaji… horských průsmycích v Nepálu. Každý krok, který udělá za dveře, vede do světa (možná až do vesmíru), a to je něco, čemu Fred Marshall intuitivně rozumí. Prodává traktory John Deere a kultivátory Case, ano, dobře, ale nechybí mu fantazie. Když s Judy studovali na wisconsinské univerzitě v Madisonu, chodili ze začátku na rande do kavárny za kampusem, takového jazzově poetického kávového zapadáku, který se jmenoval Čokoládová hlídka. Nebylo by tak docela nefér, kdybychom řekli, že se zamilovali do opileckých hlasů, zlostně deklamujících díla Allena Ginsberga a Garyho Snydera do místního laciného, ale neobyčejně hlasitého ozvučovacího systému.

Fred se znovu hluboce nadechne a rozběhne se. Uličkou Robina Hooda na cestu Panny Mariany, kde zamává Deku Purvisovi. Deke v županu a sandálech si zrovna z prahu sbírá denní dávku neštěstí od Wendella Greena. Potom zabočí na ulici Avalon, kde trochu zrychlí, až se mu v ránu zablýsknou paty.

Ale starostem neuteče.

Judy, Judy, Judy, pomyslí si hlasem Caryho Granta (vtípek, který se za ta léta trochu obrousil).

Drmolí ze spaní. Očima rejdí sem a tam. A navíc ta příhoda (před třemi dny), kdy šel za ní do kuchyně a ona tam nebyla – ukázalo se, že je za ním a zrovna schází ze schodů. A jak tohle provedla, mu připadá méně důležité než to, proč to provedla, proč se prosmykla po zadních schodech a pak dusala dolů po předních schodech (protože tohle určitě udělala, jiné řešení nevymyslel). Potom to věčné olizování a šmejdění jazykem. Fred ví, čemu to všechno přičíst: Judy se chová jako vystrašená žena. Začalo to ještě před tím, než zavraždili Amy St. Pierreovou, takže za to nemůže Rybář, aspoň ne za všechno.

A je tu něco horšího. Ještě před několika týdny by vám Fred řekl, že jeho manželka se nebojí ani čerta. Měla sice jen nějakých sto padesát pět centimetrů („Páni, ty jsi jako za groš kudla!“ nechala se slyšet jeho babička, když se seznamovala s Fredovou nastávající), ale Judy měla srdce lva, vikinského válečníka. To není žádný kec ani přehánění, žádná básnická nadsázka. Je to prostá pravda, jak ji Fred chápe, a právě ten rozpor mezi tím, co vždy věděl, a tím, co vidí teď, ho děsí nejvíc.

Od Avalonu běží na Camelot, bez rozhlédnutí přeběhne křižovatku, utíká mnohem rychleji než jindy, skoro sprintuje, místo aby klusal. Vzpomene si na něco, co se stalo asi měsíc poté, kdy spolu začali chodit.

Šli do Čokoládové hlídky jako obvykle, jenomže tentokrát už odpoledne, aby si poslechli jazzové kvarteto, které bylo fakticky docela dobré. Ne že by moc poslouchali, jak si teď Fred vzpomíná; většinou vyprávěl Judy o tom, jak se mu líbí na vysoké zemědělské (hnojárna, jak jí říkali snobové) a jak málo se mu líbí nevyslovené přání rodiny, aby se po dostudování vrátil domů a pomohl Philovi vést rodinnou farmu ve French Landing. Představa, že stráví život zapřažený vedle Phila, výrazně kazila Fredovi náladu.

A co teda chceš? zeptala se Judy. Držela ho za ruku položenou na stole, v zavařovačce hořela svíčka, kombo na pódiu vyhrávalo líbezný kousek „Budu tady pro tebe“.

Já nevím, řekl, ale něco ti povím, Jude, měl bych být na ekonomce, ne na kravárně. Sakra líp prodávám než pleju.

Tak proč tam nepřejdeš?

Protože naši si myslí –

Vaši nebudou muset žít tvůj život, Frede – ty ano.

To se lehko řekne, pomyslel si tehdy, ale pak se cestou zpátky do kampusu cosi stalo, cosi tak úžasného, co se natolik vymykalo jeho chápání života běhu, že užasne ještě teď, o nějakých třináct let později.

Pořád mluvili o jeho budoucnosti a jejich společné budoucnosti (Mohla bych být farmářovou manželkou, řekla Judy, ale jenom kdyby můj manžel opravdu chtěl být farmář). Byli zabraní do hovoru. Nechali nohy, aby je nesly, kam chtějí. A potom, na křižovatce Státní a Gorhamské, jejich rozhovor přerušilo skřípění brzd a pořádné kovové zařinčení. Fred a Judy se rozhlédli a uviděli dodávku dodge, která si skoro propletla nárazník s postarším stejšnem fordkou.

Ze stejšnu, který docela jasně přehlédl stopku na konci Gorhamské, vylézal muž středního věku ve středně obnošeném hnědém obleku. Vypadal polekaně a také otřeseně, a Fred si pomyslel, že není divu. Ten muž, který se k němu blížil z druhého vozidla, byl mladý, podsaditý (Fred si zejména zapamatoval břicho, které se mu boulilo nad džínami), s heverem v ruce. Ty pitomče, to nemůžeš dávat pozor! zakřičel ten mladý a podsaditý. Koukni, cos provedl s mým auťákem! To je auto mýho táty, ty pitomče zatracenej!

Muž v obnošeném obleku couval, oči vytřeštěné, ruce pozvednuté, a Fred, který stál před Rickmanovým železářstvím, je fascinovaně sledoval a myslel si Ach ne, pane, to není dobrý nápad. Před takovým chlapem necouvejte, musíte jít proti němu, i když má vztek. Provokujete ho – copak nevidíte, že ho provokujete? Byl tak fascinovaný, že si neuvědomil, že už nedrží Judy za ruku, a poslouchal se zvrácenou jistotou, jak pán v obnošeném obleku, který stále couval, brebentí cosi o tom, že lituje… byla to jeho vina, nedíval se, nepřemýšlel… pojistka… Státní farmářská… nakreslí plánek… zavolá policistu, aby sepsal protokol…

A celou dobu ten mladý a statný muž postupoval k němu, pleskal heverem o dlaň a neposlouchal. Tady nešlo o pojistku nebo náhradu; tady šlo o to, že si klidně jel a myslel na svoje záležitosti a poslouchal, jak Johnny Paycheck zpívá „Vem ten džob a padej“, a najednou ho k smrti vyděsí pán v obnošeném obleku. Mladý a statný muž měl v úmyslu oplatit tomu druhému ten úlek a tu ránu břichem do volantu… musel to udělat, protože pach toho druhého muže ho provokoval, ten pach strachu a vrozené bezbrannosti, žlutý jako moč. Byl to případ králíka a loveckého psa, a najednou ten králík už neměl kam couvat; pán v obnošeném obleku se tiskl zády ke svému stejšnu a v té chvíli se hever začal zvedat a krev už málem stříkala.

Jenomže k žádnému krveprolití nedošlo a hever ani jednou nezasvištěl vzduchem, protože najednou tam byla Judy DeLoisová, velká sotva jako za groš kudla, ale stála mezi nimi a nebojácně hleděla vzhůru do brunátného obličeje toho mladého a statného muže.

Fred zamžikal a podivil se, jak se tam ve jménu Božím ocitla tak rychle. (Mnohem později bude mít podobný pocit, až půjde za ní do kuchyně a najednou ji uslyší, jak sestupuje po předních schodech.) A potom? Potom Judy praštila toho mladého a statného do paže! Plesk, přímo do masitého bicepsu ho praštila, až na opálené pihovaté kůži pod rukávem roztrhaného trička toho muže zůstal bílý otisk dlaně. Fred to viděl, ale nevěřil tomu.

Nechte toho! křičela Judy mladému a statnému muži do obličeje, který vypadal překvapeně a čím dál udiveněji. Položte to, nechte toho! Nechovejte se tak hloupě! Chcete se nechat zavřít kvůli škodě za sedm stovek dolarů? Položte to! Přemýšlejte, jste přece dospělý! Položte… ten… krám!

Nastala vteřina, kdy si byl Fred jist, že mladík se tím heverem stejně rozmáchne a přímo proti pěkné hlavičce jeho přítelkyně. Ale Judy neuhnula. Nespouštěla oči z mladíka s heverem, který byl nejméně o třicet čísel vyšší než ona a těžší určitě o pár desítek kilo. Toho dne z ní rozhodně nečpěl žádný nažloutlý strach, neolizovala si jazykem horní ret ani důlek pod nosem; její rozhořčený pohled neuhnul.

A mladík po chvilce hever odložil.

Fred si neuvědomoval, že kolem se shromáždili lidé, dokud neuslyšel, jak nějakých třicet čumilů spontánně zatleskalo. Přidal se k nim, nikdy na ni nebyl pyšnější než v té chvíli. A Judy se teprve v té chvíli lekla. Ale vydržela na místě, i když polekaná. Dala ty dva dohromady, přitáhla pána v obnošeném obleku za paži blíž a přímo je donutila, aby si potřásli rukama. To už přijeli policajti, mladík a pán v obnošeném obleku seděli vedle sebe na obrubníku a prohlíželi si svoje pojistky. Případ uzavřen.

Fred a Judy šli dál ke kampusu a znovu se drželi za ruce. Celé dva bloky Fred nepromluvil. Bylo to uctivou bázní? Teď si myslí, že ano. Nakonec řekl: To bylo úžasné.

Podívala se na něj trochu nejistě, pousmála se nejistě. Ale nebylo, řekla. Jestli to chceš nějak nazvat, tak tomu říkej smysl pro občanskou povinnost. Viděla jsem, jak se ten chlap chystá rovnou do vězení. To jsem nechtěla. Ani aby tomu druhému něco udělal.

Ale říkala to, jako by ji to napadlo teprve v té chvíli, a Fred poprvé vycítil její kuráž a hlavně její neústupné vikinské srdce. Byla na straně toho mladého a statného, protože… inu, protože ten druhý chlapík se bál.

A to ses nebála? zeptal se. Pořád byl tak ohromen tím, co viděl, že ho zatím vůbec nenapadlo, že by se sám měl trochu stydět; nakonec to byla jeho dívka, kdo mezi ně skočil, a ne on, a to vůbec nebylo podle hollywoodských pravidel. Copak ses nebála, že ten chlap je tak v ráži, že tě tím heverem přetáhne?

Judy se na něj překvapeně zahleděla. To mě vůbec nenapadlo, odpověděla.

Ulice Camelot nakonec přešla v ulici Chase, odkud je za takových jasných dní, jako je tento, vidět kousek třpytivé hladiny Mississippi, ale Fred tak daleko neběží. Otočí se na konci Liberty Heights a zamíří zpátky stejnou cestou, jakou přiběhl, a triko už má promáčené potem. Když si zaběhá, obyčejně je mu lépe, ale dnes ne, aspoň ne zatím. Nebojácná Judy z onoho dávného odpoledne na rohu Státní a Gorhamské se tak málo podobá té těkavé, často nepřítomné Judy, která nyní bydlí v jeho domě – ta věčně ospalá Judy, která si nervózně mne ruce – že Fred o ní promluvil s Patem Skardou. Stalo se to včera, když byl doktor u Goltze, kde si prohlížel sekačky na trávu.

Fred mu jich několik ukázal, značku Deere a Honda, vyptal se na jeho rodinu a potom se zeptal (doufal, že nenápadně): Hele, doktore, řekněte mi něco – myslíte, že je možné, aby se člověk jen tak zbláznil? Úplně bez varování?

Skarda se na něj podíval pronikavěji, než se Fredovi zamlouvalo. Mluvíme o dospělém, nebo mladistvém, Frede?

No, vlastně nemluvíme o nikom. Srdečně, hlasitě se zasmál – neznělo to přesvědčivě ani Fredovi a soudě podle pohledu Pata Skardy, ani jeho to příliš nepřesvědčilo. Aspoň o nikom opravdovém. Ale čistě teoreticky, řekněme, že je to dospělá osoba.

Skarda o tom přemýšlel, potom zavrtěl hlavou. V medicíně je jenom pár jistot a ještě míň je jich v psychiatrii. Tím pádem vám musím říct, že podle mě je velmi nepravděpodobné, aby se člověk „jen tak zbláznil“. Může to být poměrně rychlý proces, ale je to proces. Lidi třeba říkají „ruplo mu v bedně“, ale to se stane málokdy. Mentální dysfunkce – neurotické nebo psychotické chování – se rozvíjí nějakou dobu, a ten proces je obvykle provázen příznaky. Jak se má poslední dobou vaše máma, Frede?

Máma? Aha, dobře. Jako v bavlnce.

A Judy?

Chvilku mu trvalo, než nastartoval úsměv, ale jakmile se mu to podařilo, usmál se od ucha k uchu. Vesele a srdečně. Judy? Ta je také jako v bavlnce, doktore. Samozřejmě. Jako vždycky.

Jistě. Jako vždycky. Akorát má pár příznaků, nic víc.

Možná to přejde, myslí si. Staré dobré endorfiny konečně zabírají a svět najednou vypadá přijatelně. Optimismus je pro Freda přirozenější, protože on nevěří v rozklad, a na tváři se mu objeví mírný úsměv – toho dne první. Možná ty příznaky přejdou. Možná že to, co se jí stalo, zase rychle pomine. Možná to nějak souvisí s menstruací. Jako premenstruační syndrom.

Bože, kdyby to nebylo nic horšího, to by byla úleva! Mezitím je třeba přemýšlet o Tyovi. Musí si s Tylerem promluvit o systému kamarádů, protože Fred sice nevěří tomu, co se jim očividně snaží namluvit Wendell Green, totiž že se tady v Žlebech z nějakého důvodu objevil duch slavného kanibala a všeobecně známého strašáka z přelomu století, který se jmenoval Albert Fish, ale někdo tady nepochybně je, a ten někdo zavraždil dvě děti a provedl s jejich těly nepředstavitelné věci (nepředstavitelné pro všechny kromě Wendella Greena).

Stopy kousnutí na stehnech, trupu a hýždích, myslí si Fred a běží rychleji, i když už ho píchá v boku. Ale všechno se začíná opakovat: nevěří, že se ty hrůzy mohou opravdu týkat jeho syna, ani nechápe, jak by mohly způsobit Judyin stav, protože začala být divná, ještě když Amy St. Pierreová byla naživu, i Johnny Irkenham, a oba si spokojeně hráli na svých dvorcích.

Možná tohle, možná tamhleto… ale dost už Freda a jeho starostí, souhlasíte? Odpoutáme se od jeho ustarané hlavy a předběhneme ho do domu čísla 16 v uličce Robina Hooda – zamíříme přímo ke zdroji jeho starostí.

Okno v manželské ložnici v patře je otevřené a síťka proti hmyzu pro nás určitě neznamená problém; protáhneme se dovnitř jako vítr a první zvuky probouzejícího se dne.

Zvuky, kterými se probouzí French Landing, neprobudí Judy Marshallovou. Ne, byla dokonale vzhůru už od tří, pátrala ve stínech, sama neví po čem, utíkala před sny tak hroznými, že si je ani nepamatuje. Ale cosi si pamatuje, i když nechce.

„Viděla jsem znovu to oko,“ pronese do prázdného pokoje. Jazyk se jí vysune z úst, a protože tu není Fred, aby ji pozoroval (ví, že ji pozoruje, je sice vyšinutá, ale ne hloupá), tak ten jazyk nejenže dosáhne do důlku pod nosem, ale přilípne se tam, jako psí jazyk olizující drobky po dobrém obědě. „Je to červené oko. Jeho oko. Oko Krále.“

Podívá se nahoru na stíny stromů. Tancují po stropě, tvoří postavy a tváře, postavy a tváře.

„Oko Krále,“ opakuje a už se přidávají ruce: mnou se, mačkají, kroutí se a zatínají prsty. „Abbalah! Lišky v norách! Abbalah-dun, Karmínový král! Krysy v děrách! Abbalah Munshun! Král ve své Věži, pojídá chléb a med! Bořitelé ve sklepě vydělávají peníze!“

Vrtí hlavou. Ach, ty hlasy přicházejí ze tmy a ona se někdy budí s jakousi vidinou, která ji pálí za očima, vidinou obrovské břidlicově šedé věže stojící v poli růží. V poli krve. Potom kdosi začne mluvit, mluví naléhavě, je to svědectví, slovům nerozumí, natož aby ta slova ovládala, je to smíšený proud angličtiny a jakéhosi drmolení.

„Plahočí se, plahočí, plahočí,“ říká. „Dětičky se plahočí na svých zakrvácených nohách… ach kristepane, copak to nikdy nepřestane?“

Vyplázne jazyk a olízne si špičku nosu. Na okamžik se jí nosní dírky ucpou vlastními slinami a pak se jí hlava rozburácí

– Abbalah, Abbalah-dun, Ken-teh Abbalah –

těmi strašnými neznámými slovy, těmi strašnými živými obrazy Věže a jeskyní, které pod ní hoří, jeskyní, kterými se plahočí drobotina na zakrvácených nohách. Její mozek je napjat k prasknutí a je jen jedna možnost, jak je zastavit, jediná cesta, jak si ulevit.

Judy Marshallová se posadí. Na stolku vedle ní stojí lampa, nejnovější román Johna Grishama, bloček papíru (dárek k narozeninám od Tye, každý papír má nadpis ZDE JE MŮJ DALŠÍ VÝBORNÝ NÁPAD!) a propiska s nápisem LA RIVIERE SHERATON.

Judy popadne propisku a začne čmárat do bloku.

Žádný Abbalah žádný Abbalah-dun žádná Věž žádní Bořitelé žádný Karmínový král jenom sny to jsou jenom sny

To stačí, ale pero se kamsi rozběhne, a než Judy stačí oddělit jeho špičku od narozeninového papíru, napíše ještě jeden řádek:

Černý dům je dveřmi do Abbalahu vchodem do pekla Šeol Munshun ke všem těm světům a duchům

Už ne! Milosrdný Bože, už ne! A to je nejhorší: co když to všechno začíná dávat smysl?

Odhodí propisku na stolek, ta se odkutálí k lampičce a znehybní. Potom Judy vytrhne stránku z bloku, zmačká ji a strčí do úst. Zuřivě žvýká, sice ji nerozkouše, ale aspoň ji pořádně sežmoulá, aby ji mohla polknout. Nastane ohavná chvilka, kdy jí papír uvízne v krku, ale pak pokračuje dolů. Slova a světy ustupují a Judy padá vyčerpaně zpátky na lůžko. Je bledá a zpocená, oči plné slz, ale ty pohybující se stíny na stropě už jí nepřipomínají žádné tváře – tváře plahočících se dětí, krys v děrách, lišek v norách, oko Krále, Abbalah-Abbalah-dun! Teď jsou to zase jenom stíny stromů. Je opět Judy DeLois Marshallovou, Fredovou manželkou, matkou Tye. Tady je Libertyville, tady je French Landing, tady je Francouzský okres, tady je Wisconsin, tady je Amerika, tady je severní polokoule, tady je tento svět a žádný jiný než tento. Ať to tak zůstane.

Ach, ať to tak zůstane.

Oči se jí zavírají, a když Judy nakonec znovu usíná, my proklouzneme pokojem ke dveřím, ale než se tam dostaneme, pronese Judy Marshallová ještě něco – řekne to, když překračuje hranici mezi bděním a spánkem.

„Burnside, tak se nejmenuješ. Kde je tvoje díra?“

Dveře ložnice jsou zavřené, a tak použijeme klíčovou dírku, protáhneme se jí jako povzdech. Jdeme halou kolem rodinných fotografií Judy a Freda, také kolem fotky Marshallovy rodinné farmy, kde Fred a Judy strávili strašlivé, ale naštěstí krátké období chvíli po svatbě. Chcete dobrou radu? Nemluvte před Judy Marshallovou o Fredově bratru Philovi. Nenasírejte ji, jak by určitě řekl George Rathbun.

Na konci chodby není ve dveřích žádná klíčová dírka, a tak proklouzneme spodem jako telegram do pokoje, kde okamžitě poznáme, že je to chlapecký pokoj: poznáme to podle různých pachů špinavých ponožek z tělocviku a mazání na nohy. Je malý, tenhle pokoj, ale vypadá větší než Fredův a Judyin na konci chodby, nejspíš proto, že tu chybí ten úzkostný odér. Na stěnách jsou obrázky Shaquilee O’Neala, Jeromyho Burnitze, loňského týmu Milwaukee Bucks… a idolu Tylera Marshalla, Marka McGwirea. McGwire hraje za Cards, a Cards jsou nepřítel, ale krucinál, to neznamená, že mužstvo Pivovarů Milwaukee je vůbec nějaká konkurence. Ti dělali rohožku v Americké lize, a stejně tak dělali rohožku v Národní lize. A McGwire… no, to je hrdina, ne? Je silný, skromný a umí odpálit míček na míli daleko. Dokonce i Tylerův táta, který je skalním fanouškem wisconsinských týmů, si myslí, že McGwire je něco extra. „Nejlepší pálkař v dějinách baseballu,“ vyjádřil se po sedmdesátém homerunu a Tyler, i když v tom slavném roce byl ještě skoro malé děcko, na to nikdy nezapomněl.

Na stěně u toho malého chlapce, který bude brzy čtvrtou Rybářovou obětí (ano, třetí už také byla, jak jsme viděli), na čestném místě přímo nad postelí visí plakát z cestovní kanceláře, na kterém je dlouhá zamlžená louka a na jejím konci veliký temný hrad. Dole na plakátě, který si chlapec přilepil na stěnu lepicí páskou (máma striktně zakázala připínáčky), stojí velkými zelenými písmeny VRAŤTE SE DO AULD SOD. Tyler už dlouho uvažuje o tom, že plakát sundá a ten kousek s písmeny ustřihne. Ten plakát se mu nelíbí proto, že by ho zajímalo Irsko. Jemu ten plakát vypráví o něčem jiném, o něčem Úplně Jiném. Je to jako fotografie nádherného tajuplného království, kde v lesích pobíhají jednorožci a v jeskyních se skrývají draci. Zapomeňte na Irsko; zapomeňte i na Harryho Pottera. Bradavice vystačí na letní odpoledne, ale tento hrad stojí v Úplně Jiném Království. Je to první, co Tyler Marshall ráno vidí, a to poslední, co vidí večer, a přesně tak se mu to líbí.

Leží schoulený na boku, na sobě má trenýrky, vypadá jako lidská čárka s rozcuchanými, tmavě plavými vlasy a palcem tak blízko pusy, že chybí sotva pár centimetrů, aby si ho začal cucat. Zdá se mu sen – vidíme, jak se mu za zavřenými víčky pohybují oči. Rty se mu také pohybují… cosi šeptá… Abbalah? Šeptá matčina slova? Určitě ne, ale…

Nakloníme se blíž, abychom si to poslechli, ale než něco uslyšíme, obvod v Tylerově červeném budíku s rádiem se spojí a pokoj najednou zaplní hlas George Rathbuna, který volá Tylera ze snů, jež se odehrávaly pod tou rozcuchanou kšticí.

„Fanoušci moji, teď mě musíte poslouchat, kolikrát jsem vám to už říkal? Jestli neznáte Nábytek bratrů Henreidových z French Landingu a Centralie, tak nevíte, co je to nábytek. Přesně tak, mluvím o bratrech Henreidových z Colonial Browout. Obývací stěny, jídelny, ložnice, slavný jména, který znáte a kterým důvěřujete, jako La-Z-Boy, Breton Woods a Moosehead, DOKONCE I SLEPEJ POZNÁ, ŽE BRATŘI HENREIDOVÉ ZNAMENAJÍ KVALITU!“

Ty Marshall se směje, ještě než pořádně proloupne oči. Má George Rathbuna moc rád; George je naprostej úlet.

A hned, bez přeřazení, z reklamy do normálu: „Lidičky, určitě máte chuť na Pivovarnickej nářez, že jo? Poslali jste mi koresponďáky se svým jménem, adresou a el teléfono, že jo? To doufám, protože soutěž skončila o půlnoci. Jestli jste to propásli… soráč, kámo!“

Tyler znovu zavře oči a třikrát potichu opakuje jedno slovo: sakra, sakra, sakra. Zapomněl lístek poslat a teď může jen doufat, že jeho táta (který ví, jak zapomnětlivý je jeho syn) si vzpomněl a zúčastnil se soutěže za něj.

„Hlavní cena?“ říká George. „POUZE šance pro vás nebo vašeho mladýho oblíbence starat se o pálky mužstva Pivovarů po celou sérii v Cincinnati. POUZE šance získat podepsanou pálku Richie Sexsona, to DŘEVO, ve kterým je skrytej BLESK! Nemluvě o padesáti volných sedadlech na straně u první základny přímo vedle mě, George Rathbuna, putovní místní vejšky baseballového učení. ALE PROČ VÁM TO POVÍDÁM? Jestli jste to propásli, je pozdě. Krabice je zavřená, hra skončila, zapněte si poklopec! Aha, já vím, proč jsem s tím přišel – abych se ujistil, že si mě naladíte i příští pátek, abyste zjistili, jestli v rádiu vyslovím VAŠE JMÉNO!“

Tyler zasténá. Jsou jenom dvě možnosti, jak by George mohl vyslovit v rádiu jeho jméno: jedna je chabá a druhá žádná. Ne že by tak stál o to starat se o výstroj týmu, oblékat se do volného dresu Pivovarů a pobíhat před všemi těmi lidmi v Miller Parku, ale mít vlastní pálku Richieho Sexsona, dřevo s bleskem… to by byl kingem!

Tyler se vykulí z postele, přičichne si k podpaždí včerejšího trička, zahodí ho, vytáhne ze zásuvky jiné. Jeho táta se ho občas ptá, proč si nastavuje budík na tak brzy – přece jsou prázdniny – a Tyler ho zřejmě nedokáže přesvědčit, že každý den je důležitý, zvlášť když je teplý a slunečný a bez zvláštních povinností. Jako by hluboko v něm byl nějaký hlásek, který ho upozorňuje, aby neztrácel ani minutu, ani jedinou, protože času je málo.

To, co George Rathbun řekne vzápětí, vyžene Tylerovi z hlavy ospalost jako studená sprcha. „Hej tam, Žleby, chcete si poklábosit o Rybářovi?“

Tyler strne bez hnutí, po zádech a po pažích mu přeběhne divné zamrazení. Rybář. Nějaký blázen, který zabíjí děti… a pojídá je? No, už o tom slyšel, hlavně od větších kluků na baseballovém hřišti nebo v hudební prodejně ve French Landing, ale kdo by dělal něco tak odporného? Lidožroutství, fuj!

George klesne hlasem. „Teď vám povím jedno tajemstvíčko, tak nastavte strýčkovi Georgeovi uši.“ Tyler se posadí na postel, v rukou drží šňůrky tenisek a bedlivě poslouchá svého strýčka George, jak zněl rozkaz. Zdá se divné, že George Rathbun mluví o tématu tak… tak nespolečenském, ale Tyler mu důvěřuje. Copak George Rathbun před dvěma lety nepředpověděl, že místní Balíci postoupí nejméně do Elitní osmy, když všichni ostatní tvrdili, že puknou v prvním kole Velkého tanečku? Jo, předpověděl. Případ uzavřen, hra skončila, zapněte si poklopec.

George klesne hlasem ještě níž, takže skoro důvěrně šeptá. „Ten původní Rybář, kluci a holky, Albert Fish, je mrtvej a tuhej už šedesát sedm let, a pokud vím, nepouštěl se moc daleko na západ od New Jersey. Navíc to byl nejspíš ZATRACENEJ FANOUŠEK YANKEES! TAKŽE KLÍDEK, ŽLEBY! HLAVNĚ KLÍÍÍDEK!“

Tyler se uvolní, usměje se a začne si nazouvat tenisky. Klídek, přesně tak. Je nový den, máma je sice poslední dobou trochu šíbnutá, ale ona se z toho dostane.

Odejdeme s touto optimistickou koncovkou – proměníme se v amébu a rozdělíme se, jak by řekl proslulý George Rathbun. A když mluvíme o Georgeovi, o tom všudypřítomném hlasu ranních Žlebů, neměli bychom ho vyhledat? To není špatný nápad. Hned se do toho pustíme.

3

Prolétneme Tylerovým oknem a už míříme z Libertyville pryč, šikmo na jihozápad, nikde se nezdržujeme, ale pořádně se rozmáchneme křídly. Míříme k heliografovému záblesku ranního slunce na Matce všech vod a zároveň k největšímu kartonu piv na světě. Mezi řekou a Okresní cestou 00 (můžeme jí říkat Nailhouse Row, jestli chceme, už jsme prakticky čestnými občany French Landing) stojí rádiový vysílač s varovným majákem nahoře, který teď v jasném slunci časného červencového dne není vidět. Cítíme trávu a stromy a zahřívající se zemi, a jak se blížíme k věži, cítíme také kvasnicové, bohaté aroma piva.

Vedle rádiového vysílače, v průmyslové zóně na východ od Peninsula Drive, stojí malá budova ze škvárobetonových tvárnic s parkovištěm akorát pro půl tuctu aut a jedno hlídkové policejní auto, což je věkovitý Ford Econoline nalakovaný růžovou barvou kandovaného jablka. Jak se den sklání a odpoledne se mění ve večer, kuželovité stíny kartonu piv se nejprve natáhnou přes ceduli na vylysalém trávníku u silnice, potom přes budovu, nakonec přes parkoviště. KDCU-AM, hlásá nápis na ceduli, VÁŠ HLAS V ŽLEBECH. Přes něj je růžovou barvou, skoro stejnou jako je barva hlídkového vozu, nasprejováno horkokrevné prohlášení: TROY MYLUJE MARYANU! JO! Později (nejspíš během představení Rushe Limbaugha, což je federální satelitní vysílání, totálně automatizované) Howie Soule, údržbář z U-Crew, nápis smaže, ale vyznání prozatím zůstává a říká nám všechno, co potřebujeme vědět o lásce na maloměstě uprostřed Ameriky. Zdá se, že přece jen najdeme něco pěkného.

Když se přiblížíme, z bočních dveří stanice vyjde štíhlý muž oblečený v nažehlených kalhotách Dockers, bílé košili z egyptské bavlny zapnuté až ke krku, sice bez kravaty, ale s hnědými šlemi (jsou tenké jako on, ty šle, a příliš elegantní, než aby se jim dalo říkat kšandy; kšandy jsou vulgární a nosí je jen takoví tvorové jako Chipper Maxton a Sonny Heartfield z pohřebního ústavu). Tento stříbrovlasý chlapík má také velmi elegantní slamák, stařičký, ale krásně udržovaný. Hnědá stuha ladí se šlemi. Oči mu zakrývají sluneční brýle v aviatickém stylu. Zaujme pozici na trávníku nalevo ode dveří pod otlučeným amplionem, ze kterého vychází současné vysílání KDCU: místní zprávy. Potom bude následovat chicagské zemědělské hlášení, které mu odměří deset minut, než se bude muset znovu usadit za mikrofon.

Stále zmateněji se díváme, jak muž vytahuje z kapsičky u košile krabičku cigaret American Spirit a jednu cigaretu si zapaluje zlatým zapalovačem. Tento elegantní chlapík se šlemi, v kalhotách Docker a skvělých brýlích určitě nemůže být George Rathbun. V duchu jsme si už utvořili Georgeův obrázek, a tenhle chlapík je úplně jiný. My v duchu vidíme chlapa s mohutným břichem přetékajícím přes bílý opasek károvaných kalhot (to má z těch buřtů u stánku), s brunátnými tvářemi (to má z těch piv u stánku, nemluvě o tom, jak pořád řve na ty zatracené rozhodčí) a širokým býčím krkem (dokonalý obal pro azbestové hlasivky). George Rathbun podle našich představ – a podle představ celých Žlebů, samo sebou – má vypoulené oči, široký zadek, rozcuchané vlasy, gumové plíce, chevroletku, chroustá větrové bonbony, volí republikány a je vůbec infarktózní typ, překypující sportovními znalostmi, šíleným entuziasmem, bláznivými předsudky a vysokým cholesterolem.

Tento chlapík není takový. Tento chlapík se pohybuje jako tanečník. Tento chlapík je jako ledový čaj za horkého dne, elegantní jako pikový král.

Ale poslyšte, v tom je právě ten vtip, ne? Ale ano. Vtip o tlustém dýdžejovi s chraptivým hlasem, jenomže obrácený naruby. V jistém velmi reálném ohledu George Rathbun vůbec neexistuje. Je to pouze aktivní koníček, zhmotnělá fikce a jenom jedna z mnoha osobností tohoto štíhlého muže. Lidé v KDCU znají jeho pravé jméno a myslí si, že tomu vtipu rozumějí (za pointu samozřejmě považují známou Georgeovu hlášku o tom, že „i slepej by atakdál“), ale znají sotva půlku. A to není žádná metafora. Znají přesně jednu třetinu, protože ten muž v kalhotách značky Docker a slamáku v sobě ve skutečnosti tají čtyři lidi.

George Rathbun je každopádně pro KDCU záchrana, protože KDCU je poslední žijící stanicí s AM na dravém trhu FM. Pětkrát týdně ráno, týden za týdnem, je bonanzou sledovanosti. Lidé z U-Crew (jak si sami říkají) ho milují málem k smrti.

Reproduktor nad ním chrochtá: „– stále žádné stopy, jak tvrdí velitel Dale Gilbertson, který se vyjádřil o reportérovi z Heraldu Wendellu Greenovi jako o ‚přespolním strašákovi, kterého víc zajímá prodejnost novin, než jak pracujeme ve French Landingu‘.

Dále, v Ardenu při požáru domu zahynul starý farmář s manželkou. Horst P. Lepplemier a jeho manželka Gertruda, kterým bylo osmdesát dva…“

„Horst P. Lepplemier,“ říká štíhlý muž a potahuje z cigarety s velkým potěšením, jak se zdá. „Zkus to říct desetkrát rychle za sebou, ty moulo.“

Napravo za ním se znovu otevřou dveře, a i když kuřák stále stojí přímo pod reproduktorem, slyší ty dveře velmi dobře. Oči za leteckými brýlemi měl mrtvé celý život, ale sluch má výtečný.

Nově příchozí má nezdravou barvu v obličeji a mžiká do ranního slunce jako krteček, kterého zrovna vyorala radlice pluhu. Hlavu má vyholenou až na mohawský pruh ve středu lebky a copánek, který začíná těsně nad zátylkem a sahá mu k lopatkám. Pruh vlasů je nabarvený zářivě červeně, copánek svítivě modře. Z jednoho ušního lalůčku mu visí náušnice ve tvaru blesku, která podezřele připomíná nacistické insignie SS. Na sobě má potrhané černé tričko s nápisem USMRKANCI ’97: TURNÉ TVRDNEME PRO JEŽÍŠE. V ruce tohoto obarveného chlapíka vidíme krabičku s CD.

„Ahoj, Morrisi,“ říká štíhlý muž ve slamáku, aniž se otočí.

Morris se lekne a v tom překvapení vypadá jako pěkný židovský mladík, což také opravdu je. Morris Rosen sem přišel na letní brigádu z Oshkoshské fakulty místní univerzity. „Člověče, tuhle neplacenou makačku miluju!“ slyšeli říkat manažera stanice Toma Wigginse, který si při tom obvykle horečně mnul ruce. Žádná šeková knížka nikdy nebyla hlídána tak pečlivě jako ta, kterou hlídá Wiggins v KDCU. Je jako drak Šmak sedící na hromadě zlata (ne že by nějaké hromady byly na účtech KDCU; opakujeme, že jako rádio vysílající na AM má stanice štěstí, že vůbec žije).

Morrisův překvapený pohled – dalo by se klidně říct, že nepříjemně překvapený pohled – se promění v úsměv. „Páni, pan Leyden! Dobrý zásah! To jsou ale uši!“

Pak se zamračí. Když už pan Leyden – který stojí přímo pod venkovním chraplákem, na to nelze zapomenout – slyšel, že někdo vyšel ven, jak proboha poznal, kdo to je?

„Jak jste poznal, že jsem to já?“ zeptá se.

„Jenom dva lidi tady smrdí hned po ránu marjánou,“ odpoví Henry Leyden. „Jeden z nich ranní šluk spláchne ústní vodou. Ten druhý – to jsi ty, Morrisi – ji prostě nechá vyniknout.“

„Páni,“ říká Morris uctivě. „To je teda vymakaný.“

„Já jsem vymakaný,“ souhlasí Henry. Mluví mírně a zamyšleně. „Je to fuška, ale někdo to musí dělat. Pokud jde o tvé ranní dostaveníčko s nepopiratelně chutnou thajskou cigaretou, mohu ti nabídnout jeden appalačský aforismus?“

„Klidně, frajere.“ Morris poprvé doopravdy hovoří s Henrym Leydenem, který je do puntíku přesně taková bedna, jak Morrisovi vyprávěli. Do puntíku a ještě víc. Už není tak těžké věřit, že by mohl mít jinou totožnost… nějakou tajnou totožnost, jako Bruce Wayne. Ale stejně… připadá si jako práskač.

„Co děláme v dětství, vytváří zvyk,“ říká Henry stejně mírným hlasem, úplně odlišným od hlasu George Rathbuna. „Tak zní má rada, Morrisi.“

„Jo, jasně,“ říká Morris. Nemá ponětí, o čem to pan Leyden mluví. Ale pomalu, stydlivě natáhne ruku s krabičkou CD. Chvilku, když se Henry nepokusí krabičku převzít, je Morris zklamaný, najednou je mu znovu sedm let a snaží se ohromit svého stále zaměstnaného otce obrázkem, který maloval ve svém pokoji celé odpoledne. Pak si pomyslí Je přece slepý, pitomče. Možná dokáže vyčenichat trávu v dechu a možná má uši jako netopýr, ale jak má vědět, že mu podáváš pitomý cédéčko?

Váhavě, trochu polekaný vlastní opovážlivostí, vezme Morris Henryho za zápěstí. Ucítí, že muž trochu strnul, ale potom si Leyden nechá ruku dovést k ploché krabičce.

„Aha, cédéčko,“ říká Henry. „A co je to, povíš mi to laskavě?“

„Musíte dnes večer ve svém pořadu hrát sedmou nahrávku,“ říká Morris. „Prosím.“

Henry poprvé vypadá polekaně. Potáhne z cigarety, pak ji upustí (bez dívání – ha, ha, samozřejmě) do umělohmotného kýble s pískem u dveří.

„Jaký pořad máš na mysli?“ ptá se.

Místo aby odpověděl přímo, zamlaská Morris rty jako malý, ale hladový masožravec požírající nějakou dobrotu. A aby toho nebylo dost, doplní svou produkci slavnou Krysákovou hláškou, známou lidem v Morrisově věkové skupině, stejně jako je jejich rodičům znám chraptivý výkřik George Rathbuna „dokonce i slepej“: „Sežvejkej to, spolykej to, spláchni to, všechno to končí na stejnýýým místě!“

Moc mu to nejde, ale není pochyb o tom, koho předvádí: jedinečnou Wisconsinskou krysu, jejíž večerní velmi sledovaný program na KWLA-FM je v Žlebech velmi proslavený (až na to, že my bychom řekli „nechvalně proslavený“). KWLA je maličká vysokoškolská stanice FM v La Riviere, sotva víc než šmouha na tapetě wisconsinského rádia, ale Krysa má obrovské posluchačstvo.

A pokud někdo zjistil, že ten pohodový George Rathbun, milovník piva, republikánů a stanice AM je zároveň Krysákem – který kdysi do písní Backstreet Boys barvitě vyprávěl v živém vysílání o vyprazdňování svých střev – mohly by nastat potíže. Možná docela vážné, včetně dopadů mimo malou semknutou rádiovou komunitu.

„Co tě proboha vedlo k tomu, že bych byl Wisconsinská krysa, Morrisi?“ ptá se Henry. „Ani pořádně nevím, o kom to mluvíš. Kdo ti nasadil tak divný nápad do hlavy?“

„Jeden informovaný zdroj,“ odpoví Morris mazaně.

Neprozradí Howieho Soulea, ani kdyby mu trhali nehty rozpálenými kleštěmi. Kromě toho to Howie zjistil jenom náhodou: jednoho dne, když už Henry odešel, skočil si Howie na záchod na stanici a zjistil, že Henrymu vypadla ze zadní kapsy peněženka, když trůnil. Člověk by si pomyslel, že chlap, který má ostatní smysly tak nabroušené, by si všiml, že mu něco chybí, ale Henry nejspíš myslel na něco jiného – bylo vidět, že je to těžkej frajer, co celé dny určitě usilovně přemýšlí. Prostě v Henryho peněžence (kterou si Howie prohlédl „z přátelské zvědavosti“, jak se vyjádřil) byla karta KWLA a na řádku, kde má být JMÉNO, někdo dal malé inkoustové razítko krysy. Případ uzavřen, hra skončena, zapněte si poklopec.

Table of Contents

PRÁVĚ TADY A TEĎ…

ČÁST PRVNÍ

1

2

3