DEVNEY PERRY

princezna

Série CLIFTON FORGE

díl 3.

Copyright © 2020. STONE PRINCESS by Devney Perry

Cover design © Hang Le

Translation © Žaneta Ziecinová, 2023

Original English title: STONE PRINCESS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-519-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-520-5 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

KAPITOLA 1

PRESLEY

To je dneska?

To je dneska?

To je dneska?

Ta tři slova se dala vyložit více způsoby. A význam se měnil podle toho, na které slovo byl zrovna kladen důraz.

to je dneska

Nezáleželo na tom, kolikrát jsem si Jeremiahovu zprávu přečetla nahlas, žádná z možností nevyzněla dobře. Ten hajzl se ani nenamáhal s otazníkem nebo tečkou, aby zmírnil celkové vyznění zprávy.

Když mi ta příšerná slova vyskočila na displeji telefonu, zavrčela jsem a vypnula ho. Nemělo smysl číst je zas a znova. Od soboty jsem nedělala nic jiného.

Ta tři slova byla poslední v naší konverzaci. Poslal je ráno v den naší svatby – svatby, na kterou zapomněl. Neposlal žádnou ukvapenou omluvu v záchvatu paniky. Nesnažil se mi dovolat ani nenaplnil moji schránku hlasovými zprávami, v nichž by se omlouval. Nejel tři hodiny z Ashtonu do Clifton Forge, aby padl na kolena a prosil mě o odpuštění.

Jeho zpráva se také dala vyložit jako konec.

K čertu s ním. K čertu s jeho zprávami. K čertu se všemi roky, co jsem promarnila kvůli chlapovi, který tvrdil, že mě miluje, ale neměl sebemenší tušení, jak to dát najevo. Připravil mě i o zadostiučinění, abych se s ním mohla rozejít pěkně tváří v tvář. Nebo je možné, že nechat mě u oltáře byl jeho zbabělý způsob, jak se se mnou rozejít.

V sobotu jsme zrušili svatbu, včerejšek jsem strávila v slzách, léčila zlomené srdce i ohromnou kocovinu. Presley Marksovou jen tak něco nerozplakalo. Slzy jsem vzdala už jako malá, protože mi vysloužily pouze další facku. Ale včera jsem je nechala volně stékat.

Plakala jsem, protože jsem byla tak hloupá. A ubohá. A osamělá. A ponížená.

Kolikrát mě mí přátelé před Jeremiahem varovali? Kolikrát jsem ho obhajovala? Kolikrát jsem se dívala na svůj prázdný prsteníček a přesvědčovala samu sebe, že zásnubní prstýnek nepotřebuju, protože snubní je přece ten, na kterém záleží?

Pálení v nose naznačovalo další sebelítostivé slzy, ale já jsem je zahnala a rychle zamrkala, než mi zbloudilá slza mohla rozmazat řasenku. Potom jsem zastrčila telefon do kabelky a otevřela dveře svého jeepu. Jeho bílá barva zářila a odrážela ranní sluníčko.

Minulý týden jsem ho nechala umýt a vyčistit. Chtěla jsem, aby se blýskal, až budeme s Jeremiahem odjíždět ze svatební hostiny. Chtěla jsem interiér bez poskvrny, až s ním pojedeme do Ashtonu.

Dnešek měl být stěhovací den.

Většina mých věcí byla v krabicích a objednala jsem stěhovací přívěs. Podepsala jsem smlouvu na podnájem v Ashtonu, protože Jeremiah dočasně přespával v klubovně svého motorkářského klubu – už tři roky.

Hloupá Presley. Tak zatraceně hloupá. Tolik jsem se soustředila na plánování, jak sloučit naše životy do jednoho, že jsem si nevšimla, že můj snoubenec byl naprosto spokojený, když jsme žili odděleně.

Možná bych dnes měla zůstat doma a vypořádat se s dopady zrušené svatby, jako dát vědět majiteli podnájmu, že se nenastěhuji, a vyrovnat se se ztrátou zaplacených záloh. Ale raději jsem jela do práce jako každé pondělí, jen s krátkou zajížďkou k supermarketu, kde jsem strčila svoje svatební šaty za tisíc dolarů do kontejneru na oblečení pro Červený kříž.

Cliftonforgeský autoservis byl v uplynulých deseti letech mojí jistotou a dnes jsem se potřebovala obklopit tím, co znám. Odemkla jsem dveře od kanceláře, vklouzla dovnitř, rozsvítila světla, usadila se za svůj pracovní stůl a dopřála si chvíli, abych si vychutnala to ticho.

Přijela jsem o hodinu dřív než obvykle, protože ticho tady nikdy nevydrží dlouho. Na dílně brzy začne řinčet nářadí, v čekárně se budou bavit zákazníci a v kanceláři vyzvánět telefony. Ale prozatím tu byl klid.

Zhluboka jsem se nadechla a hledala Dravenovu vůni. Zemřel před třemi lety, ale já jsem ho tu občas stále cítila. Možná byla ta vůně Old Spice a mentolového dechu ve vzduchu jen výplodem mojí fantazie.

Když jsem se dneska ráno probudila, věděla jsem, že se s důsledky svatebního fiaska budu muset vypořádat sama, takže jsem se do toho chtěla pustit. Jeden krok po druhém, den za dnem, já to přečkám.

Alespoň že ta nejhorší část už byla za mnou. Musela jsem dojít k oltáři, abych svatebčanům sdělila, že můj snoubenec na náš velký den zapomněl. Zbytek už bude snadný, že? Zbývaly už jenom provozní záležitosti. Bylo potřeba zaplatit catering a obsluhu. Což bylo na mně. Svatební dary se musely vrátit. Což bylo na mně. Ale můj život půjde dál a jednoho dne přestane být vědomí, že si mě můj snoubenec nechtěl vzít, tak bolestivé.

Ale mohla jsem vážně veškerou vinu svalovat na Jeremiaha? Byla to taky moje chyba. Nechtěla jsem slyšet pravdu a přehlížela náznaky. Měla jsem to zasnoubení ukončit už před lety. Možná jsem byla stejný zbabělec jako on.

Odehnala jsem tyto myšlenky a zahýbala myší u klávesnice, abych probudila svůj počítač. Potom jsem se ponořila do své e-mailové schránky a snažila se udělat co nejvíc práce předem.

Jakmile osazenstvo servisu zjistí, že jsem v práci a neležím doma, nahrnou se do kanceláře. Budou kolem mě poletovat celý den a kontrolovat, jestli nejsem na prahu zhroucení. Nezvládnu pak už pořádně pracovat, protože budu mít co dělat s udržením statečného výrazu ve tváři, a navíc si budu muset vyslechnout kritiku Jeremiaha ze všech možných stran. Budu je ujišťovat, že jsem v pořádku – a oni budou vědět, že je to lež.

Nebyla jsem v pořádku už hodně, hodně dlouhou dobu.

Zbývaly mi už jenom tři nepřečtené e-maily k vyřízení, když se venku ozvaly kroky. Kovové schodiště vedoucí k bytu nad kanceláří zarachotilo, jak Isaiah, jeden z mechaniků a můj kamarád, scházel dolů.

Zhluboka jsem se nadechla a otočila se na židli čelem ke vstupním dveřím, když se otevřely. „Dobré ráno.“

„Ahoj, Pres.“ Isaiah vešel dovnitř, na sobě měl seprané džíny a černé tričko. Jeho krátké hnědé vlasy byly ještě mokré. Přešel místnost a posadil se na židli naproti mému stolu a opřel si lokty o kolena.

„Moc ráda tě na téhle židli zase vidím,“ řekla jsem.

Usmál se. „Jsem rád, že na ní můžu zase sedět.“

Isaiah se svou ženou, Genevievou, žili uplynulé tři roky v Missoule, kde si Genevieve dodělávala právnickou školu. Teď, když byli zase zpátky, se Isaiah vrátil k nám do servisu a Genevieve měla začít pracovat po boku svého mentora v malé právnické firmě ve městě.

„Jak je Genevievě?“

„Dobře.“ Vzhlédl ke stropu. „Za chvíli bude dole. Moc se těší na první den zpátky v práci.“

„Jaké to je bydlet zase ve svém bytě?“

„Jako za starých časů. Neříkej to Genevievě, ale já doufám, že stavební firma bude mít zpoždění a my budeme muset zůstat nahoře o pár týdnů déle.“

Před lety byl ten byt jejich domovem a během let, kdy tu nebydleli, se nepronajímal. Stejně jako jejich pracovní místa, čekal na jejich návrat. S tím rozdílem, že tentokrát to jejich domov nebude. Ti dva si koupili nový domek v klidné čtvrti města a brzy by se měli stěhovat.

Bez ohledu na to, kolik času uběhlo, jsem vždycky ten byt považovala za Isaiahův.

„Moc se těším, až uvidím váš nový dům.“

„První prohlídka je tvoje.“ Jeho úsměv se ještě rozšířil.

Prohlížela jsem si jeho tvář. Byla to zvláštní změna vidět ho s úsměvem, ale vítaná. Hodně se změnil. Ztrápená duše, která tu před lety začala pracovat, byla pryč.

A veškeré zásluhy na tom měla Genevieve. Zachránila mého kamaráda a vrátila život do jeho očí. V tom malém bytě se jí podařil hotový zázrak.

„Co je?“ Přejel si rukou po puse. „Mám něco na obličeji?“

„Ne. Jenom je skvělý vidět tě šťastného.“

Povzdechl si a jeho úsměv se vytratil. „Jak ti je?“

„Dobře.“ To bylo dneska poprvé. Nejspíš to budu muset tak dvacetkrát zopakovat, než v pět odejdu domů. „Nechci o tom mluvit.“

„Dobře.“

Isaiah byl jediný, kdo to přejde bez nátlaku. Nejraději bych ho za to objala.

My dva jsme si byli blízcí od samého počátku, jediní zaměstnanci servisu, kteří předtím nefigurovali v motorkářském klubu Tin Gypsy. Než přišel Isaiah, musela jsem šuškání a tichým debatám čelit sama. Poslušně jsem odjížděla na poštu nebo do banky, kdykoli moje přítomnost v kanceláři přestala být žádoucí. Přehlížela jsem večírky, chlast i ženy.

Potom se ale klub rozpadl a život v autoservisu se změnil. Najali Isaiaha, a když si ostatní šeptali o svých tajnostech, Isaiah a já jsme měli jeden druhého.

Každé ráno jsme si spolu dali kávu. Mluvili jsme o ničem. Neptala jsem se ho na jeho minulost ani proč strávil tři roky ve vězení. On se mě neptal, jak jsem se dostala do Clifton Forge ani proč jsem odmítala mluvit o svém dětství. Přesto jsme byli přátelé. Důvěřovala jsem mu.

A bylo skvělé, že se teď vrátil domů.

„Jak to jde v servisu?“ zeptal se.

„Máme napilno. Museli jsme najmout dva mechaniky, abychom pokryli práci, kterou ty jsi zvládal sám.“

Svraštil obočí. „Neberu nikomu práci tím, že se vracím, že ne?“

„Ne. Mluvili jsme o tom s Dashem a oba dva si je necháme na rutinní záležitosti, aby ses ty mohl věnovat práci na zakázku.“

„S radostí budu dál dělat výměny olejů a seřizování.“

Nad tím jsem mávla rukou. „Už je rozhodnuto.“

Isaiah se postavil a šel do čekárny. Následně se odtamtud ozval automat na kávu.

Budova měla dvě oddělené kanceláře plus recepci, v níž jsem seděla já. Jedna z kanceláří patřila Dashovi, majiteli autoservisu a mému šéfovi. Druhá bývala Dravenova – Dashova otce.

Draven řídil autoservis celý svůj život a předal ho Dashovi. Byl pro mě víc než jenom šéf, byl moje rodina. S potěšením bych se vzdala veškerého svého jmění, abych ho dnes ráno mohla obejmout, nebo aby v sobotu stál po mém boku a odvedl mě k oltáři.

Po Dravenově smrti mi Dash nabídl jeho kancelář. Měla dveře, takže bych nemusela sedět vpředu s čekajícími zákazníky, ale já jsem se za Dravenův stůl nedokázala posadit.

Nikdo, a já už vůbec ne, ho nemohl nahradit.

Takže jsme jeho kancelář předělali na čekárnu. Koupili jsme tam dvě pohovky a automat na kávu.

Isaiah odtamtud vyšel se dvěma kouřícími šálky v rukou.

„Děkuju.“ Usmála jsem se, když přede mě jeden položil. Zakroužila jsem míchací tyčkou a rozmíchala balíček cukru, který mi tam vhodil, a porci smetany do kávy. „A děkuju za sobotu.“

Pokrčil ramenem a napil se své černé kávy. „Není zač.“ V sobotu, jakmile jsem oznámila zrušení svatby, jsem se pokusila utéct. Isaiah mě dostihl, než jsem stihla nastoupit do jeepu a zmizet v nenávratnu. Dotáhl mě do jejich bytu, než si toho kdokoli všiml. Emmett s Leem, další dva mechanici a mí přátelé, mu byli v patách. Leo cestou v baru popadl lahev tequily. Ti tři do mě lili panáka za panákem, dokud jsem neodpadla na gauči.

„Předpokládám, že po sobě musím uklidit,“ zamumlala jsem.

„Řekl bych, že Dash s Bryce se o všechno postarali.“

„Aha,“ zakroutila jsem hlavou. „Sakra. Měli to nechat na mně.“

Kolik hodin jsem strávila plánováním svatby? Kolik laskavostí jsem žádala po svých přátelích? Všechno zbytečně.

A ještě po mně mí kamarádi museli uklízet.

Za autodílnou je pěkný pozemek, odjakživa jsem měla za to, že má potenciál konkurovat jakémukoli městskému parku, tak jsem poprosila Dashe, jestli bych ho nemohla uklidit a uspořádat svatbu tam. Draven už tu nebyl, aby mě odvedl k oltáři, ale jaké místo by mohlo být lepší pro připomenutí jeho památky než autoservis, který tolik let vedl?

Dash souhlasil, ale trval na tom, že s úklidem pomůžou. Strávili jsme tam tři vyčerpávající víkendy. Zrezivělé náhradní díly jsme přenesli na druhý konec pozemku. Staré automobily odstranili z dohledu. Přerostlou trávu jsme posekali a objevili pod ní překvapivě svěží zelený koberec.

Ve čtvrtek a v pátek jsme sestavili bílý stan, rozložili stoly a přinesli židle. Měla jsem tak plné ruce práce s výzdobou, že jsem ani nenaplánovala zkušební večeři. Vynechání této večeře byla moje největší chyba – hned po výběru ženicha. Kdybychom měli tu večeři, možná bych zjistila, že se Jeremiah nehodlá dostavit.

„Nevadilo jim to, Pres,“ řekl Isaiah.

„Je to moje vina. Měla jsem se o to postarat já.“

„Je to Jeremiahova vina.“

„Ne,“ špitla jsem, „je to moje vina.“

V té chvíli nad námi bouchly dveře. Oba jsme se podívali k oknu, to už Genevieve klapala podpatky po schodišti a zanedlouho se k nám připojila.

„Dobré ráno.“ Tmavé vlasy měla stažené do krásného drdolu, byla elegantně oblečená. Chytrá a dokonalá pro Isaiaha.

Ten se postavil, aby odtáhl židli vedle sebe, a než se posadila, podal jí pomocnou ruku. „Vypadáš nádherně.“

Přidržel mi někdy Jeremiah židli? Postavil se někdy, když jsem vstoupila do místnosti? Bylo snad tak zatraceně těžké polichotit své snoubence?

„Jak ti je?“ zeptala se Genevieve s nepředstíraným soucitem.

„Včera to bylo zlý. Dlouho jsem se takhle neopila, takže jsem byla nepoužitelná skoro celý den.“ Hodiny jsem se skláněla nad záchodovou mísou, z  tequily se mi zvedal žaludek. A ta kocovina nešla s mým duševním rozpoložením moc dobře dohromady. „Promiň, že jsem ti neodepsala.“

„Nic se neděje.“ Její výraz zjihl.

Genevieve zdědila Dravenovy oči. Záviděla jsem jí, že se mohla podívat do zrcadla a spatřit živoucí památku na něj. Já jsem měla jenom fotku v šuplíku stolu, kterou jsem vytahovala, když jsem se cítila osaměle.

„Připravená na první den v práci?“ zeptala jsem se, abych změnila téma.

„Snad ano. Bude moc hezké zase pracovat s Jimem. Stýskalo se mi po něm.“ Usmála se a upravila si lem černé pouzdrové sukně. Vzala si k ní světle modrou halenku a jehlové podpatky. Když Genevieve Reynoldsová vstoupila někam do místnosti, poutala na sebe veškerou pozornost. Byla překrásná, zevnitř i zvenčí.

Já jsem byla hezká, ne oslnivě, ale cítila jsem se ve své kůži příjemně. Trvalo mi roky, než jsem takové sebevědomí získala. Jako malá jsem se zdokonalila v umění splynutí s davem a poslouchání pokynů. Pozornost znamenala pouze skrývání podlitin a vysvětlování.

Až po přestěhování do Clifton Forge jsem se skutečně uvolnila a přijala se takovou, jaká jsem.

Vlasy, které jsem si jako malá nesměla nechat ostříhat, byly nyní krátké a odbarvené. Nikdo už nikdy nepoužije můj culík, aby mě za něj mohl držet, zatímco mi bude řvát do obličeje. Nejprve jsem se nechávala stříhat na kluka. Poslední dobou jsem si oblíbila krátký účes s delší ofinou přehozenou přes jedno obočí.

Moje vlasy toho o mně hodně vypovídaly. A způsob oblékání taky. Byla jsem drobná a neslušely mi pouzdrové sukně ani halenky, protože mi do nich chyběly křivky. Kromě toho jsem to nebyla já. Měla jsem raději boty se silnou podrážkou než podpatky. Nejraději jsem oblékala široké lacláče s upnutým tričkem pod nimi. Nosila jsem volné kapsáče, v pase stažené páskem, abych vytvořila iluzi boků. Když měly nějaké kalhoty v popisku boyfriend, bylo vysoce pravděpodobné, že jsem si je koupila. Holčičím věcem jsem se začala vyhýbat, jakmile jsem v osmnácti opustila Chicago.

Nejvíc žensky jsem, po odchodu z domova, vypadala v sobotu ve svých svatebních šatech.

Možná že se Jeremiah v sobotu probudil a uvědomil si, že udělal chybu. Že stále miluje tu holku s dlouhými blonďatými vlasy, která nosí pastelové barvy a květinové sukně. Že chce holku, kterou jsem já nechala v minulosti.

„A, ehm…“ Genevieve se poškrábala na nose. „Zavolal ti vůbec?“

„Ne.“

Před další otázkou mě zachránilo burácení motoru, ačkoli jsem pochybovala, že klid vydrží dlouho.

Leo s Emmettem přijeli na svých harleyích a zaparkovali u drátěného plotu na vzdálenější straně parkoviště. Sesedali, právě když dorazil Dash na své motorce.

Jen ve vzácných případech tu bývali takhle brzy a zřídkakdy přijížděli společně, obzvláště Leo, ten obvykle před desátou pracovat nezačínal. Dash jim musel volat, aby přijeli dřív, pravděpodobně kvůli mně. To je fakt fantastický.

Dveře do kanceláře se otevřely a ti tři vstoupili dovnitř. Hodiny na stěně ukazovaly půl osmé, ostatní mechanici nedorazí dřív než v osm.

„Pres, jak ti je?“ Dash se posadil na jednu ze židlí pod okny.

„Fajn.“

„Vážně?“

Přikývla jsem. „Omlouvám se…“

„Přestaň!“ zvedl ruku. „Žádný omlouvání.“

„Ještě jsem vzadu nebyla, ale zajdu tam a odklidím všechno, co tam zůstalo.“

„Včera jsme se o to postarali. Musíš si odvézt pár krabic s věcmi, ale všechno ostatní je hotovo.“

Pod tíhou výčitek mi spadla ramena, mí přátelé museli uklízet můj neúspěšný pokus o svatbu. „Já bych se o to…“

„My víme, že by ses o to postarala,“ řekl Emmett a opřel se o zeď. T tmavé vlasy měl stažené do culíku na zátylku a na tváři povzbudivý úsměv. „Udělali jsme to za tebe.“

„Děkuju vám. A omlouvám se.“

„Neomlouvej se.“ Leo se postavil vedle Emmetta. „Cítíš se trochu líp?“

„Jo.“ Alespoň po fyzické stránce.

Leo včera přijel ke mně domů. Byl jediný, kdo se zastavil na návštěvu, nestačilo mu jen poslat zprávu. Přivezl mi energetický nápoj, slané krekry a kyselé okurky. Nezdržel se dlouho, jenom doručil svoji sadu na léčbu kocoviny. Nejspíš ode mě vyrazil rovnou sem, pomáhat se skládáním svatebního stanu.

„Musíme si o něčem promluvit.“ Dash se významně podíval na Emmetta a Lea. „Vlastně o dvou věcech. Za prvé, Jeremiah.“

„Já o něm nechci mluvit.“ Prosebně jsem mu pohlédla do očí. „Prosím.“

„Tohle nemůžeme přejít, Pres.“ Jeho pohled zjihl. „Štve mě, že ti tohle provedl. Ale… je to Warrior a Warriory zpátky v Clif-ton Forge nechceme. Moc rád bych z něj vymlátil živou duši, ale takový problémy už nepotřebujeme.“

Jeremiah se před třemi lety přestěhoval do Ashtonu, aby se přidal k motorkářskému klubu. Žil i pracoval tam, zatímco já jsem svůj život rozdělila mezi dvě města, protože on přesně takovou rodinu potřeboval. Skutečná rodina z Chicaga s ním roky nepromluvila. Jeho matka otěhotněla nechtěně a oba rodiče se k němu podle toho i chovali. Takže jsem ho podporovala. Stála jsem za ním, když se stal součástí bratrství.

I když to bylo špatné bratrství.

Arrowheadští Warrioři byli rivalové Dashova, Emmettova a Leova bývalého klubu. Musela jsem rozdělit nejen svůj čas, ale taky loajalitu. Tři roky jsem seděla na dvou židlích a rozhodovala se mezi rodinou v servisu a mužem, který mě požádal, abych se stala jeho ženou.

Jeremiah si zasloužil nakopat zadek. Opakovaně. Ale nikdy bych to nepodpořila. Teď už jsem seděla pevně na správné židli a nikdy bych svoji rodinu vědomě neuvrhla do nebezpečí.

„No tak, Dashi,“ narovnal se Leo, „to jsou žvásty. On potřebuje…“

„Leo, prosím,“ pohlédla jsem mu zpříma do očí. „Nechte to plavat. Když po něm půjdete, budu z toho mít akorát nervy nadranc.“

Zamračil se, prohrábl si své rozcuchané světlé vlasy a zavrčel: „Fajn.“

Genevieve si hlasitě oddechla. „Jsem ráda, že jsme se na tomhle shodli. Problémů jsme už měli dost.“

„To je pravda,“ zamumlal Dash a kývl na svoji sestru. Tihle sourozenci měli jiné matky, ale čokoládové vlasy oba zdědili po Dravenovi.

„Co je to druhé?“ zeptala se Genevieve Dashe.

„Dneska ráno mi volal Luke Rosen.“

Místnost utichla. Proč by velitel místní policie Dashovi volal?

„A co chtěl?“ Emmett svraštil obočí. „Vždyť jsem s ním mluvil včera.“

„Chtěl nás o něčem informovat, ze zdvořilosti k tátovi.“ Dash se podíval na Genevievu. „Chtěl volat i tobě, ale řekl jsem mu, že ti to povím sám.“

„Dobře.“ Celá ztuhla. „A proč mám pocit, že to budou špatné zprávy?“

„Protože jsou.“ Dash si rukou přejel po bradě. „Jedna produkční firma z L. A. chce natočit film o vraždě tvojí mámy.“

„Cože?“ Vyskočila ze židle a Isaiah ji ihned následoval. „A to můžou?“

„Jsou to všeobecně známý informace,“ odvětil Dash. „Překroutí to, jak je v Hollywoodu zvykem, a kdoví, co z toho vyleze, ale jo, můžou to udělat.“

„A jak se o tom Luke dozvěděl?“ zeptal se Emmett.

„Režisér chce, aby to bylo co nejautentičtější, takže zažádali o povolení natáčet u nás ve městě. Starosta to v pátek schválil. Volal Lukovi dneska brzo ráno.“

„Budou točit film v Clifton Forge.“ Nešlo mi to na rozum. „Kdy?“

„Během příštího měsíce by měli začít. Luke nevěděl, kdy přesně. Město chce prachy, takže poskytlo produkční firmě povolení na dvanáct měsíců.“

„Co to pro nás znamená?“ zajímala se Genevieve.

„Netuším,“ odvětil Dash. „Ale hádám, že je tu budeme vídat.“

„Koho? Jako herce a tak?“ zeptal se Leo.

Dash přikývl. „Luke říkal, že starosta naznačoval, že režisér a možná i herci by se mohli chtít setkat s lidmi, který budou hrát. Může se stát, že nás v servisu někdo navštíví.“

Stáhl se mi žaludek. Poslední, co jsem chtěla, byli bohatí a slavní lidé z Hollywoodu v mojí práci. Netoužila jsem být smutná a trapná vedlejší postava, kterou doplní do scénáře kvůli věrohodnosti.

„Víme, na koho si dát pozor?“ obrátila se Genevieve na Dashe.

„Luke říkal, že režisér se jmenuje Cameron Haggen.“

„Držitel Oscara?“ pískl Emmett. „Sakra. Kdo dál?“

Dash si přejel rukou po bradě a váhal. „Jediný další jméno, o kterým Luke věděl, je Shaw Valance.“

Shaw Valance.

„A kurva,“ vypískl Emmett a mně spadla brada až na zem.

Takže nešlo o žádný malý film. Dokonce i žena, která neměla příliš času na sledování televize ani filmů, věděla, že Shaw Valance patřil k hollywoodské elitě, k významným mužským hvězdám. Byl to americký hrdina. Viděla jsem v salonu článek v nejnovějším vydání časopisu People, v němž odhadovali jeho výdělek z posledního trháku na patnáct milionů dolarů. Jeho krásná tvář byla v každém vydání, a to díky paparazziům, kteří ho sledovali na každém kroku.

Shaw Valance byl to poslední, co jsme v našem městě a v naší autodílně potřebovali.

Isaiah chytil Genevievu za ruku a pevně ji stiskl. „Bude to dobrý.“

„Já to nechci.“ Celá zbledla.

„Já vím, panenko.“ Přitáhl si ji na hruď a pevně ji objal. „Nebudeme na sebe upozorňovat. Budeme se od toho všeho držet dál.“

Moje kamarádka se právě vrátila domů, aby se se svým manželem usadila, a teď si bude muset připomínat hrozné vzpomínky na smrt svých rodičů.

„Snad se budou držet zpátky, hledět si svýho a vypadnou, než si toho vůbec všimneme,“ prohodil Dash, aby zmírnil Genevieviny obavy. „Pochybuju, že by nás otravovali jednotlivě. Nejspíš zaměří pozornost na servis. A já s Presley jim odpovíme na otázky.“

Leo se uchechtl. „Nebo jim řekneme, ať vysmahnou.“

„Nejlepší, co můžeme udělat, je odpovídat bez komentáře,“ řekl Dash. „Chovat se nepřístupně.“

Nepřístupně? Žádný problém.

Včera, když jsem ležela na studené dlažbě ve svojí koupelně, jsem učinila jedno rozhodnutí. Už žádnému chlapovi nikdy nedovolím, aby mi ublížil. Jeremiah byl poslední a tím to hasne.

Odteď jsem žena, která má v žilách led. Žena se srdcem z kamene.

Jestli se Shaw Valance nebo jeho oceňovaný režisér objeví v blízkosti servisu, budu se řídit Leovým návrhem.

Řeknu jim, ať vysmahnou.

KAPITOLA 2

SHAW

„Takhle jsem si to nepředstavovala,“ zamumlala Shelly.

Pohlédl jsem z okýnka u řidiče a pevněji stiskl volant. Celý den si pořád na něco stěžovala. „V čem je problém?“

„Je to takové… placaté. Na fotkách to vypadalo jinak.“

„Na jakých fotkách?“ Kdyby si Clifton Forge v Montaně vygooglila, jako jsem to udělal já před týdnem, věděla by, že výhled z předního okna přesně odpovídá fotografiím z vyhledávače.

„To jsou ty hory?“ Předklonila se a mžourala skrze brýle s fialovými obroučky. „Jsou daleko.“

Kous jsem se do jazyka.

Ty hory nebyly daleko, nanejvýš padesát mil. Hrdě se rýsovaly na horizontu a tvořily zubatou hranici mezi nebem a zemí. Před nimi se táhla zelená pole, občas přerušená rovnými ploty ohraničujícími pozemky. Větřík si pohrával s vysokou trávou, která rostla podél silnice. Nad námi bylo modré nebe s chomáči bílých obláčků.

Někteří lidé, mě nevyjímaje, by to nazvali rájem.

Významně jsem se podíval na Camerona do zpětného zrcátka. Měl své typické kulaté sluneční brýle, přesto jsem si všiml, že obrátil oči v sloup.

„To je ono?“ ukázala Shelly před sebe na shluk budov v dálce.

Podíval jsem se do mapy na svém telefonu a srdce mi tlouklo rychleji s každou ujetou mílí. „Jo. To je ono.“

Clifton Forge.

Konečně jsem to město viděl na vlastní oči. Už žádné vyhledávání na Googlu.

Vznik tohoto filmu se ohlásil před měsícem a já jsem se od té doby nemohl dočkat, až sem pojedu. Hektický rozvrh a dokončování rozdělané práce můj příjezd pozdržely, ale konečně jsme dorazili.

Šlápl jsem na plyn a uháněl po dálnici. Krev mi v žilách pumpovala rychleji než při ranním běhu. Nadšení a očekávání brněly v každičkém nervovém zakončení. Zatraceně, byl jsem připravený tento projekt uvést do pohybu.

Na žádnou roli v posledních pěti letech jsem se netěšil takhle opravdově. Filmy, na nichž jsem poslední dobou pracoval, byly jenom různé variace toho samého. Hrál jsem správňáka, protože tak mě svět viděl. V každém filmu jsem na konci získal holku. Všechny jsem zachránil. Americký hrdina byla moje značka a já jsem si v tom od počátku liboval. A moje asistentka, manažerka a agentka taky.

K čertu se značkou.

Už mě nebavilo hrát tuhle hru, držet se zajetých rolí a odříkávat otřepané fráze. Ani to, že jsem sám prováděl kaskadérské kousky, nemohlo zabránit jednotvárnosti. Nastal čas pro něco odlišného. Nastal čas zjistit, jestli skutečně mám nějaký talent, nebo jsem vydělával miliony jen proto, že jsem obřadně každé ráno cvičil a můj obličej vypadal dobře na titulních stranách časopisů.

„Je to malý,“ pronesla Shelly, když jsme se přiblížili k městečku. „To je dobře. Mohli bychom přidat hory na pozadí pomocí počítačové animace.“

Odfrknul jsem si. „Myslel jsem, že chceme být autentičtí.“

Proto jsme přeci najali Camerona. Provázela ho reputace, že ponechává všechno co možná nejopravdovější, surové a upřímné. Hollywood zpravidla upřímnost postrádal. Cameronova vize pro tento film byla důvodem, proč jsem do toho šel naplno a proč jsem do toho investoval nemálo vlastních prostředků, aby se mohl uskutečnit.

Nechtěl jsem natáčet před zelenou obrazovkou. Nechtěl jsem být zavřený ve studiu. Chtěl jsem kráčet po skutečných ulicích se sluncem nad hlavou.

„Žádný počítačový animace.“ Cameronův tón neposkytoval místo pro diskuzi.

„Jasně,“ pochopila Shelly. „Zapomeňte na animaci. Jenom jsem očekávala… něco jiného. Ale tohle půjde. Je to, ehm, syrové.“

Trocha syrovosti by se mi hodila. Falešný lesk Hollywoodu už mě vyčerpával.

Ale zde, v Clifton Forge, byl život skutečný. Městečko neprosperovalo díky turismu nebo pohostinství pro bohaté návštěvníky, jako jiné části státu – což jsem se dozvěděl z Googlu. Tohle město žilo ze zemědělství a z lidí, jejichž živobytí bylo úzce spjato se zemí.

Toho jsem si vážil. Líbilo se mi to. Čas od času se mi stýskalo po těžkých dnech práce u policie, protože život tenkrát býval zatraceně jednodušší.

Zpomalil jsem na povolenou rychlost ve městě a kolem silnice se začaly objevovat obchody s uvítacími cedulemi na dveřích a reklamními tabulemi na chodníku. Právě začínaly oslavy Dne nezávislosti, které měly vyvrcholit za pět dní, a poutače nás zvaly a lákaly na přehlídku. Okna byla vyzdobena červenými, bílými a modrými barvami. Navigace mě vedla přímo na Hlavní třídu, kde se nacházela spousta obchodů a restaurací. Po jedné její straně tekla široká řeka Missouri. Na rybářské lodi stál muž a nahazoval prut do zčeřené hladiny.

Rybaření mi chybělo. Než skončíme s natáčením, snad se mi podaří strávit nějaký čas u řeky.

„Nejprve do motelu, Camerone? Nebo se chceš projet po městě?“

„Nejdřív bych odvezl kufry a ubytoval se.“

Přikývl jsem a jel přímo do motelu Evergreen, který stál na opačném konci města, dvě míle odsud. Dvě míle skrz Los Angeles by mohly trvat hodiny. Tady uběhly velice rychle. Stěží jsem udržel pohled na silnici, když jsem si cestou prohlížel výkladní skříně obchodů a boční uličky.

Každá buňka v mém těle si prozpěvovala. Nejraději bych zastavil auto, vystoupil a šel pěšky. Rozvrh tohoto krátkého výletu určoval Cameron, ale příště, až sem pojedu sám, se budu procházet a pokusím se dozvědět o tomto městečku a jeho lidech co nejvíce.

Pro jednou si budu užívat pobyt na place.

Většina filmů, v nichž jsem hrál, se natáčela v L. A. Každá cesta mimo Kalifornii byla krátká a vysilující. Na letišti jsme většinou přistáli až po setmění. Okamžitě jsem se vydal na natáčení, nekonečné hodiny stál před kamerou – někdy i dvacet hodin denně – a jakmile bylo dotočeno, vyrazil jsem zpátky domů. Pokaždé mě čekalo něco dalšího, nový projekt, premiéra nebo tisková konference.

Moje agentka a manažerka mě nutila, abych to samé dělal i tady. Vyrazíš do Montany a hned se zase vrátíš, Shawe. Ale já jsem si dupnul.

Během natáčení jsem odmítl létat zpátky do Kalifornie. Chtěl jsem zůstat v Montaně, abych měl jistotu, že všechno probíhá hladce. Oficiálně byla Shelly producentkou, ale já jsem hodlal být aktivní. A jakmile tento film dokončíme, vezmu si volno. Na šest měsíců. Možná na rok.

Bylo načase dát si pauzu.

Od práce. Od médií. Od města.

Přede mnou se objevil přízemní motel. Ze tří stran ho stínily borovice, takže se k němu název skvěle hodil.

Motel Evergreen.

Naše budoucí základna.

Naše místo činu.

Zaparkoval jsem vedle kanceláře a vystoupil, abych si protáhl nohy. S Cameronem a Shelly jsme ráno letěli mým tryskáčem, potom jsme si půjčili auto a vyrazili na cestu. Nejbližší letiště se nacházelo v Bozemanu, dvě hodiny jízdy autem odsud. Příště bych mohl letět přímo do Clifton Forge, ale napoprvé mi nevadilo, že uvidím víc z montanské krajiny.

„Tohle je skvělé,“ usmála se Shelly a poskakovala z nohy na nohu. „Doufám, že mě nechají spát v jejím pokoji.“

„Panebože, Shelly,“ zašklebil jsem se.

Pokrčila rameny a vydala se ke kanceláři.

Tím jejím měla na mysli Aminu Dayleeovou. Před čtyřmi lety ji zavraždili právě tady, v motelu Evergreen. Sedmkrát ji bodnul bývalý velitel místní policie, Marcus Wagner.

Záporák.

Muž, kterého budu v Temném ráji hrát.

S Cameronem jsme se na sebe významně podívali – Shelly nás štvala oba dva stejně – a potom jsme se vydali za ní do kanceláře. Byla to spíš budka uprostřed. Zůstal jsem stát, protože Shelly se chopila iniciativy a představila se recepčnímu, z něhož se vyklubal majitel. Shelly mu sdělila naše jména, aby našel naše rezervace. Znovu jsem se zašklebil, když ho požádala, aby ji ubytoval v pokoji, kde byla Amina zavražděna.

Tolik k nenápadné návštěvě a k tomu, že jsme měli v úmyslu splynout s davem a seznámit se s místem a jeho uspořádáním.

Majitelův výraz ztuhl, když vytahoval tři klíče na kroužcích se zeleným plastovým oválem, na němž bylo vytlačené číslo pokoje.

„Díky,“ poděkoval jsem, protože Shelly zapomněla.

Přikývl. „Jenom, ehm… Ozvěte se, kdybyste cokoli potřebovali.“

„Vážím si toho,“ mávl jsem klíčem v ruce a přidržel dveře pro Shelly, která vyšla ven.

Teď už jsem chápal, proč Cameron trval na tom, že sem bude jezdit sám. Mohl být neviděn. Splynout s davem bylo se Shelly prakticky nemožné, a s jejími fialovými vlasy to nemělo co dělat.

Sešli jsme se u auta a hledali v motelu ve tvaru U naše pokoje. Můj a Cameronův byly vedle sebe. Shellyin se nacházel na opačném konci. Díkybohu. Už mi začínaly pulzovat spánky.

Točili jsme spolu se Shelly už několik let. Občas mi její osobnost lezla na nervy, ale jinak pracovala tvrdě a bylo na ni spolehnutí. Svoji práci odváděla výborně, takže jsem se s mírnou bolestí hlavy dokázal vypořádat.

S Cameronem jsme se tak dlouho neznali, naše cesty se zkřížily jenom párkrát, než souhlasil, že se stane režisérem mého filmu. Jak jsem ho poznával, pochopil jsem, že se jeho reputace zakládá na pravdě. Byl legenda. Pracoval s nasazením, precizností a maximální upřímností. Jestli byl tento projekt moje dítě, tak jeho to bylo vnouče.

Většina herců se předprodukce filmu neúčastnila, ale já jsem nebyl jenom komerčně slibná hvězda. Byl jsem taky investor.

Moje produkční firma stála za tímto filmem a já jsem učinil značnou soukromou investici. Sponzorství filmu stálo miliony dolarů, takže jsme do toho zatáhli ještě další investory. Ale kdybych mohl, klidně bych celý tento riskantní projekt zaplatil sám. Tak pevně jsem tomu scénáři věřil.

Dostal se ke mně přes mého zahradníka Johna. Jeho sousedka Ann byla mladá scenáristka, která ho zahltila vyprávěním o vraždě v Montaně. Ann strávila v Clifton Forge týdny a pátrala po podrobnostech vraždy, o níž před rokem četla na internetu. Poté se vrátila do L. A. a napsala o ní scénář.

Naštěstí pro mě nenašla odvahu ho někam poslat. Když ji John měsíc přemlouval, Ann nakonec podlehla a poskytla mu kopii, kterou mi předal.

John mi ji přinesl v pondělí ráno. V úterý jsem od Ann scénář odkoupil. Ve středu jsem převedl práva na Valance Pictures. Ve čtvrtek jsem uhradil počáteční náklady na vývoj a poskytl Shelly zelenou, aby sehnala další investory a spustila předprodukci.

Neztrácel jsem čas.

Valance Pictures jsem založil před pěti lety a většinou jsem neměl čas zabývat se každodenními aktivitami. Měl jsem spolehlivý tým, který firmu řídil, a producenty, jako Shelly, jimž jsem věřil, že na každý film dohlédnou. Ředitel společnosti posílal zprávy, které jsem každého čtvrt roku četl, a doposud jsem neměl žádné velikášské ambice. Na rozdíl od Shelly a ředitele, kteří chtěli ze společnosti vybudovat další Warner Bros. nebo Universal Pictures. Já jsem byl zkrátka spokojený, když měl spodní řádek v součtu černou barvu.

Zatím jsme vydali dva filmy, oba se slušným úspěchem. Další jsme měli na seznamu, ale žádný z nich nevynikal nad ostatními.

Temný ráj byl jedinečný.

Měl potenciál stát se pro Valance Pictures ohromným přínosem, nebo zničit všechno, na čem jsem posledních osm let jako herec pracoval. Což znamenalo, že jsem byl rozhodnutý zůstat tady, v Montaně, a usilovat o to, aby platila první varianta.

„Ubytujeme se a sejdeme se tu v půl.“ Cameron vytáhl svůj batoh z auta.

„To zní dobře.“ Vyndal jsem Shellyin kufr. Od letiště snad ještě ztěžkl. A to jsme přijeli na jednu noc.

Táhla ho za sebou a téměř běžela ke svému pokoji. Já jsem si přehodil tašku přes rameno a s Cameronem jsme se vydali k našim pokojům. „Omlouvám se za Shelly.“

Pokrčil ramenem. „Je to producentka. Jsem zvyklej. A je lepší než ostatní.“

„Řekni, kdyby překročila čáru.“

„Budeme v pohodě. Je nedočkavá, ale uklidní se, jakmile začneme natáčet.“

Mávl jsem na něj, on zmizel ve svém pokoji a já zašel do toho svého. Pokoj byl, jak jsem čekal, čistý, ale starý. Tento motel nejspíš postavili někdy v sedmdesátých letech, ale majitelé ho dobře udržovali. Byl natřený šedozelenou barvou. Před každým pokojem visel květináč překypující barevnými petúniemi.

Odložil jsem tašku a svalil se na postel. Se svojí sto devadesát centimetrů vysokou postavou jsem si musel lehnout našikmo, abych se vešel na matraci, a přesto mi nohy čouhaly přes okraj.

V kapse mi zadrnčel telefon. Aniž bych se podíval, bylo mi jasné, že to bude buď moje máma, jedna ze sester, moje agentka Ginny, asistentka Juno, nebo manažerka Laurelin. Ženy v mém životě by ani nenapadlo nechat mě chvíli vydechnout.

Hovor jsem nepřijal, zvedl jsem ruce, propletl jsem si prsty za hlavou a díval se do stropu. Tohle nebyl Aminin pokoj, přesto bylo divné ležet v tomto motelu a vědět, že tu někoho připravili o život.

Dívala se Amina Dayleeová na rozpraskaný strop, když umírala? Nebo zavřela oči, když jí Marcus sedmkrát zabodl lovecký nůž do těla? Co ho muselo popadnout, že ji zabil? Vztek. Bolest. Nejspíš šílená směsice obojího.

Měsíce jsem nad Marcusovou postavou přemýšlel a v duchu si nacvičoval scény. Nebyl jsem pro tu roli jasný vítěz, přestože moje firma film produkovala. Cameron mě donutil zúčastnit se konkurzu. Když mi ředitel castingu tu roli nabídl, strávili jsme hodiny probíráním mého hereckého výkonu a Cameronova očekávání. Co se týče mě, nikdy jsem nebyl víc připravený.

Ani vyděšený.

Kdyby se z toho filmu stal propadák, zničilo by mi to pověst i renomé. Ale moje intuice křičela, že na tomhle něco je, že tohle bude trhák, a já jsem na svou intuici vždycky dal.

Vždycky.

Přesto jsem se tolik nebál ani první den na policejní akademii, ani první den u policie. Nervozita časem opadne, ale prozatím mě téměř paralyzovala.

Bylo potřeba rozeběhnout natáčení. Jakmile bude úvodní scéna filmu za námi, přestanu se k ní tak upínat.

Tato scéna byla naplánovaná až po nějaké době natáčení a bude nejtěžší na provedení. Tím záběrem jsme potřebovali udělat první dojem, a mělo se natáčet právě tady, v tomto motelu.

Šlo o scénu, kdy Marcus zabije Aminu.

Cameron chtěl, aby se veškerá pozornost upínala k Amině a k tomu, jak jí z očí vyprchá život. Vrah – já – měl být až druhořadý. Můj obličej ani nebude v záběru.

Diváci by si většinu filmu měli myslet, že Marcus tuto vraždu vyšetřuje. Pokud odvedu dobře svoji práci, měli by se o vrahovi dozvědět až na samém konci.

Protože ve skutečnosti Marcusi Wagnerovi vražda Aminy málem prošla. Žil a pracoval v Clifton Forge a trvalo rok, než byl odhalen. Po celou tu dobu se pokoušel dostat do vězení nevinného člověka.

Dravena Slatera.

Draven byl bývalý prezident motorkářského klubu a Aminin milenec. Jen pár hodin před její smrtí spolu byli na pokoji, v němž se teď nacházela Shelly. Podle spekulací deníku Clifton Forge Tribune Marcus Aminu zabil ze žárlivosti. Miloval ji a její noc s Dravenem pro něj znamenala nehoráznou zradu.

Aminu to stálo život.

Draven za její vraždu stanul před soudem. Málem byl dokonce odsouzen, ale den před plánovaným vynesením rozsudku se oběsil ve svém domě. Spácháním sebevraždy unikl doživotnímu žaláři za zločin, který nespáchal.

A s Dravenem mimo hru byl Marcus za vodou.

Skoro.

Udělal chybu. Nepočítal s jednou věcí – či spíše s jednou ženou. Genevievou Dayleeovou, dcerou Aminy a Dravena.

Genevieve zjistila, jak byl Marcus její matkou posedlý, a dotlačila ho k přiznání, díky němuž skončil ve vězení. Nyní si odpykával doživotní trest bez možnosti podmínečného propuštění.

Společně se scénářem k filmu odkoupila společnost Valance Pictures i práva na ochranu osobnosti k příběhu Marcuse Wagnera. Obstarat je trvalo mnohem déle než pár dní. Film se zakládá na skutečných událostech a kvůli právní zodpovědnosti jsme poslali Marcusovi žádost o souhlas s natáčením. Doufali jsme, že ho získáme.

Vyrazil nám dech, souhlasil pod podmínkou, že mu vyplatíme jeden milion dolarů. Žádná protinabídka. Žádné dohadování. Pouze podepsaná smlouva předaná jeho právníkem a pořádný balík peněz zaslaný na jeho bývalý bankovní účet, který nyní spravovala jeho bývalá manželka.

Odkoupili jsme také její práva na ochranu osobnosti – bývalá paní Wagnerová teď žila na Havaji, zatímco její exmanžel hnil v cele, a žádala ještě vyšší sumu.

Pokusil jsem se Marcuse navštívit ve vězení, ale odmítl. Zkusil jsem to znovu. A znovu. A znovu. Jednoho dne se proti němu posadím a podívám se mu do očí. Musel jsem na vlastní oči vidět muže, jenž kdysi býval vyznamenaný strážník. Muže, který svůj zločin rok skrýval. Muže, jenž se otočil zády k přísaze, že bude pomáhat a chránit.

Kdyby se mi totiž podařilo pochopit, proč to Marcus udělal, byl bych možná schopen pochopit i svého otce. A možná mu i odpustit.

Minuty ubíhaly a já zíral do stropu. Jakmile jsem zaslechl, že Cameron otevírá dveře, vstal jsem z postele a vzal si klíčky od auta, které ležely vedle televize. Setkali jsme se na chodníku. „Tak kam to bude?“

„Chtěl bych Shelly ukázat lokace, aby získala představu, s čím máme tu čest. Pak to musíme pořádně probrat, což pár hodin zabere.“

„To zní dobře.“ Přikývl jsem, Shelly právě vyšla ze svého pokoje a setkala se s námi u auta.

„Je to trochu strašidelné,“ připustila.

Ne asi. V tom pokoji vykrvácela žena. Pochyboval jsem, že to majitelé hotelu píší do svých propagačních letáků.

Nastoupili jsme do vozu a provezl jsem je městem podle Cameronových instrukcí na všechna místa, která pro natáčení vybral. Cameron byl v Clifton Forge už potřetí a ta místa určil sám. Od chvíle, kdy jsme ho na tento projekt najali, se ponořil do detailů. Pamatoval si ulice a názvy obchodů. Věděl, ve kterém baru podávali nejlepší cheeseburgery a kam zajít na pořádné pití.

Čím víc jsme jezdili po Clifton Forge podle Cameronova vedení, tím víc se moje nervy uklidňovaly. Ztuhlost v ramenou polevovala. V tomto městě panoval pocit klidu a míru. Pocit obyčejnosti.

Lidé se procházeli po městě. Nikdo nikam nespěchal. Zastavili jsme se v bistru na sendvič k pozdnímu obědu a v klidu, bez shonu, jsme se najedli. Servírka na nás nenaléhala, abychom uvolnili místo dalším zákazníkům. Zdálo se, že dokonce i semafory, kterých tu moc nebylo, mění světla v pomalejším tempu.

Jako Marcusův dům vybral Cameron ranč asi tři míle od města. Majitelé souhlasili, že nás nechají natáčet venku i uvnitř, ale za pořádný balík. Tam se bude odehrávat scéna s Marcusovým přiznáním a zatčením. Město nám poskytlo přístup ke všem veřejným prostranstvím – poté, co jsme otevřeli šekovou knížku. A pak tu byl motel Evergreen. Majitelé nám dovolili natáčet přímo tam. Tento kousek autentičnosti nás vyšel na čtvrt milionu dolarů, a navíc jsme si celý ten prostor pronajali na dva měsíce pro personál a herce.

Některé interiérové scény, jako ty z policejní stanice, se natočí ve studiu v L. A. Postavíme Marcusovo pracovní místo a několik dalších lokací. Ale jinak se většina akcí odehraje přímo v Clifton Forge. Shelly strávila několik měsíců na telefonu, aby doladila smlouvy s místními.

Jediné místo, které se ani nenamáhala oslovit, byl cliftonforgeský autoservis.

Shelly možná byla buldok, ale věděla, kdy neštěkat.

Původně ten autoservis vlastnil Draven Slater a teď ho řídil jeho syn, Dash. Podle Googlu Genevieve právě promovala s vyznamenáním na právnické fakultě. Našel jsem její jméno v seznamu zaměstnanců v jedné firmě ve městě.

Dohodli jsme se, že ani jednoho z nich s žádostí o práva na ochranu osobnosti neoslovíme. Při vytváření jejich rolí ve filmu, jejich fiktivních postav, jsme se řídili fakty. A zbytek byly výmysly. Tento risk jsme byli ochotni podstoupit, protože největší pozornost se upínala na Marcuse.

Uvědomoval jsem si, že natáčení tohoto filmu, navíc v samotném Clifton Forge, by mohlo být pro rodinu oběti těžké. Měl jsem v plánu je oslovit osobně. Doufal jsem, že by mohli tento projekt vnímat jako snahu o uvedení nepravostí na pravou míru a důkaz Dravenovy neviny.

Chtěl jsem jim vysvětlit, že scénář je zaměřený především na vraždu a pád jednoho policisty. Tento příběh provázel Marcuse na scestí, ke korupci a násilí.

Ale i v místech, kde slova založeno na skutečných událostech bledla, se scénář přibližoval skutečným událostem, jak to jen šlo, a to díky výzkumu, který Ann provedla. Našla všechny články a soudní zprávy. Přepsala dopisy, které si mezi sebou psali Marcus s exmanželkou. Strávila spoustu času v Clifton Forge. Pochyboval jsem, že by si místní všimli tiché ženy v rohu baru nebo restaurace, jež jedla sama a nasávala atmosféru.

Ann se dokonce odvážila do autoservisu na výměnu oleje. Nedala to do scénáře, ale pověděla mi, že sedět tam v čekárně bylo jako stát v rohu jídelny a pozorovat a poslouchat cizí rodinu při večeři na Díkůvzdání.

Přiblížit se k servisu – k této rodině – k tomu bude potřeba dost obratnosti.

„Pojedeme do autoservisu?“ Shelly měla na klíně tlustý blok a kontrolovala zápisky, které si poznamenala k natáčecím lokacím.

„Dneska ne.“

Shelly v sobě neměla dostatek taktu, aby mohla vejít do servisu a nerozvířila vlny. A nic by tím nezískala. Neposlal bych ji do jámy lvové. Jako šéf jejího šéfa to budu já, kdo se jim půjde představit jako první.

„Ještě někam?“ Otočila se, aby se podívala na Camerona.

„Ne.“ Prohlížel si na telefonu fotky, které vyfotil na různých místech. „Opravdu se mi líbí, jak teď všechno vypadá. Je tu zeleno, ale ne přehnaně. Je to… jak bylo to slovo, které si předtím použila? – syrové. Chci tu syrovost. Jak rychle můžeme začít?“