HAZEL PRIOR

VOLÁNÍ

TUČŇÁKŮ

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Hazel Prior 2021

Translation © Jana Žlábková, 2023

Original English title: CALL OF THE PENGUINS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-523-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-524-3 (mobi)

Věnováno Ursule,

která také slyšela

volání tučňáků

a řídila se jím.

1. kapitola – Veronica

Ballahays, Ayrshire, Skotsko

„Požádala jsem Eileen, ať nám najde ve Skotsku nějaké tučňáky.“

Daisy radostně vyjekne a vyskočí z pohovky. Hopsá na ní tak bujaře, že si často s obavami říkám, že to pro ten kus nábytku není zrovna moc dobré, a pokaždé, když jsme v tom útulnějším a menším ze dvou obývacích pokojů sídla zvaného Ballahays, se snažím obsadit mnohem cennější křeslo z doby královny Anny. Divoké chování Daisy občas hraničí s vandalismem.

„Nemusíš žádat Eileen,“ prohlásí hlasem plným vyzývavé drzosti, což vzhledem k tomu, že není běžné dítě, přecházím. „Můžu najít skotské tučňáky na mobilu.“ Zaloví ve své bláznivě mnohobarevné tašce, vytáhne telefon a zamává jím. Mobil je maličkatý úzký obdélník, ale já vím, že s ním dokáže pracovat až děsivě účinně.

„Odlož tu věc,“ řeknu jí. „Je odpuzující dívat se, jak devítiletý člověk marní život něčím tak nesmyslným.“

„Odpuzující? To zní legračně!“

„Ale věř mi, že legrační to není.“

Zastrčí mobil zpátky do tašky. Zdá se, že už jsme ono téma opustily, což mi připadá trochu nebezpečné. Ne proto, že by mi selhávala paměť (ta je jako vždy ve skvělé kondici), ale člověk při rozhovoru s Daisy často ztratí nit, protože její mladá mysl těká všude kolem. Rychle se vrátím k tématu, než se dostaneme někam úplně jinam.

„Tučňáci,“ připomenu jí, „nejsou pouze zdrojem věčné zábavy, ale i příkladem pro nás všechny. Stojí za to vyhledat je.“

„Já vím,“ prohlásí. „Nezapomínat na tučňáky!“

Byla to krátká mantra, kterou jsem jí často říkala, abych ji povzbudila, když před Vánocemi procházela chemoterapií. Tučňáci mi připadají okouzlující, a navíc jsou pro mě symbolem statečnosti, odhodlání a vytrvalosti. Během dlouhého putování po zasněžených pustinách musejí denně čelit mnohým výzvám, když plavou v ledové vodě a snaží se nebýt potravou pro tuleně, a právě proto jsou ideálním a velmi povzbuzujícím vzorem při překonávání těžkých životních překážek. Byla jsem moc ráda, že je Daisy přijala.

Znovu vyleze na pohovku, rukama obejme kolena a zadívá se přes rameno ven z arkýřového okna, jako by jím mohla vidět své oblíbené ptáky hopsající po trávníku. Zahrada v Ballahays se pyšní několika širokými záhony s bylinkami, fontánou a úžasnou sbírkou rododendronů, o které láskyplně pečuje pan Perkins, ale bohužel trpí naprostým nedostatkem tučňáků.

„Možná sem nechám udělat nějakou sochu tučňáka,“ řeknu zadumaně. „Mezi keři by se vyjímala přímo skvěle.“

Daisy je mým nápadem velmi nadšena. Zazáří jí oči. Jsou nezvykle velké a modré. Přestože roste neuvěřitelně rychle, má pořád stejně malý nosík jako v dětství, který vypadá jako knoflíček a je posetý pihami. Když právě nemluví, mají její ústa tvar jako růžové poupě. I když přišla o vlasy, je moc hezká dívka. Jen ten oranžový šátek, který nosí, jí příliš nesluší. Nabídla jsem jí, že koupíme paruku, ale nechce ji. Daisy je velmi rezolutní mladá dáma.

Byla jsem moc ráda, že jakmile ji propustili z nemocnice, bylo jejím prvním přáním navštívit mě. Pár prvních dní ji doprovázeli její rodiče a bratr, ale pak se vrátili do Boltonu. Přestože Daisy musí denně odpočívat a užívat různé léky, ujišťuje mě, že když je tady, cítí se stále méně unavena. Naproti tomu já jsem unavena stále víc. Ale stojí to za to.

Je skvělé, že si McCreedyová pořád uchovává svůj šarm, nicméně v rozhodnutí Daisy uchýlit se právě sem určitě sehrála svou roli i – dnes už mírně omšelá – elegance sídla Ballahays pocházejícího z doby krále Jakuba I., stejně jako zahrady mající rozlohu tři akry, které podněcují její bujnou fantazii. Navíc jsou v domě dubové obklady, rohové krby, několik schodišť a dvanáct pokojů plných starožitného nábytku a uměleckých předmětů. Daisy nejvíc uchvacuje moje vypolstrovaná podložka pod nohy vypadající jako osel a také stojací hodiny, pianola a globus na podstavci. Nemluvě o zvláštních fotografiích visících v hale.

„Jednou se vypravím do Antarktidy, stejně jako ty, Veronico,“ prohlásí Daisy. „A navštívím Pipa.“

Vyskočí a vydá se pro fotografii. Byla bych radši, kdyby to nedělala, protože fotka je ve velkém těžkém rámu a já mám strach, že ji upustí. Patří mezi mé nejoblíbenější a daroval mi ji sám Robert Saddlebow, jehož dokumentární filmy o zvířatech žijících v divočině mě inspirovaly k podniknutí mé úžasné cesty. Je mi velkou ctí, že o něm dnes mohu mluvit jako o siru Robertovi, protože minulý týden, když rok 2013 nenápadně přešel v rok 2014, byl zveřejněn seznam novoročních cen.

Na fotografii jsou jasně vidět obrysy Pipa kontrastující s bílým sněhem. Když jsem ho poznala, byl šedivá chlupatá koulička velikosti čajového šálku a měl velké nohy. Teď už je dospělý a vypadá jako typický tučňák kroužkový, jenž má bílou náprsenku a všechno ostatní leskle černé. Na fotografii je zachycen ve chvíli, kdy vykročil a jednu nohu má mírně výš než druhou. A také má roztažená křídla. Hlava trčí kupředu, zobák je otevřený a jeho pohled je velmi bystrý a zvídavý.

„Říká, že zdraví Daisy a Veronicu, viď?“ prohlásí Daisy.

„Ano, Daisy, určitě,“ opáčím. Lži se ukázaly být mnohem snazší a vlídnější než realita.

Zajímalo by mě, co se Pipovi skutečně honí hlavou. Na pozadí je vidět rozmazaná mozaika složená z ostatních tučňáků prožívajících svůj každodenní život. Tahle fotografie mě pokaždé dokáže vrátit zpátky. Dala bych cokoli za to, kdybych se mohla znovu dívat na třpytící se krajinu a procházet se mezi velkými a nesmírně hlučnými skupinami černobílých ptáků. Běžný život je ve srovnání s tím fádní. Jím, spím, čtu, uklízím, rozhoduji se, jestli naliji čaj do porcelánových šálků se značkou Wedgwood, nebo Royal Crown Derby, nebo Coalport. Pak se přižene Eileen s vysavačem nebo s plechovkou leštěnky se včelím voskem a po chvíli zase vyběhne ven…

Jsem vděčná, že mohu žít v komfortu. A přesto se v mém srdci skrývá určitý zármutek. Už nikdy nepodniknu takové dobrodružství. Cestování napříč zeměkoulí není dobré pro naši planetu, a navíc by to mé sedmaosmdesátileté tělo špatně zvládalo. Ale touha nemizí.

„Ve Skotsku nejsou tučňáci.“

Noahovi, bratrovi Daisy, je pouhých sedm let, ale už teď je tím, čemu se prý dnes říká „geek“. „Tučňáci žijou jen na jižní polokouli,“ prohlásí. Komunikujeme s ním prostřednictvím zařízení zvaného Skype. Skype (už ten název zní nehezky) patří mezi únavné technologické výmysly, které dnešní generace považuje za podstatné. Do Ballahays ho pořídili rodiče Daisy, kteří usoudili, že když bude u mě, měli by s ní mít každodenní vizuální kontakt. Eileen i mě zděsilo, že se do naší poklidné domácnosti vetře Skype, ale musely jsme ho přijmout.

Daisy se teď hádá s Noahem hlasem, jenž silně rozechvívá mé naslouchátko.

„VE SKOTSKU JSOU TUČŇÁCI!“ ječí. „A JÁ TI TO DOKÁŽU!“

„JAK?“ opáčí bratr stejným uši drásajícím tónem. Překvapuje mě, že se Skype nerozletěl na tisíce maličkých kousků.

„Prosím, Daisy,“ řeknu naléhavě. „Měj ohled na mé lustry!“

Zvedne hlavu a zadívá se na křišťálový lustr, který visí přímo nad ní a opravdu se už začíná mírně otřásat.

Její hlas ubere na intenzitě a přejde v syčivý šepot. Slyším ho, ale vůbec nedokážu rozeznat jednotlivá slova.

Když ukončí hovor, doskotačí do jídelny, kde otravuje Eileen, která utírá ráznými pohyby prach a cosi si nemelodicky pobrukuje. Eileen se naučila zvládat domácí práce a zároveň zabavovat Daisy, tak je tam nechám a vydám se po schodech nahoru, abych si dopřála chvíli klidu.

Mít dítě v domě je každopádně velká výzva, ale nikdo nemůže říct, že Veronica McCreedyová odmítá jakékoli výzvy. Jsem přesvědčena, že mé antarktické dobrodružství tento fakt výrazně potvrdilo.

Když jsem ve svém pokoji, prolétnu zběžně Telegraph, jenž nabízí zcela nepodnětný přehled lidských úchylek a poklesků. Uleví se mi, až když se dostanu ke stránce s křížovkou. V pokročilém věku je naprosto nezbytné procvičovat šedé buňky mozkové, a navíc mě moc baví odhalovat tajemné hlubiny šifer. Bohužel se mi nedaří najít pero. Vím, že jsem ho někde nechala, ale ta psací potřeba se zjevně rozhodla pořádně mě naštvat, a tak se někam schovala. Prohledám každý kout na psacím stole a nakonec zjistím, že leží vedle hromádky pohlednic.

Ale proč jsem hledala pero? Určitě jsem chtěla napsat dopis svému vnukovi Patrickovi. Eileen ho pak může přepsat na počítači a poslat mu ho prostřednictvím e-mailu. Musím mu popsat, jak probíhá návštěva Daisy. Ponořím se do křesla a začnu přemýšlet, co mu mám napsat, ale má hlava je těžší a těžší…

Když se proberu, pohlédnu na hodiny a s hrůzou zjistím, že je už půl třetí.

Rázně vstanu a vydám se dolů.

„Tak šup, drahoušku. Je čas na naši procházku,“ řeknu Daisy.

Odvedu ji na verandu, kde vklouzne do péřové bundy připomínající spacák a na hlavu si nasadí vlněnou čepici s bambulí. Já si jako vždy vezmu svou hůl, abych se měla o co opírat, a kabelku. Člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat kapesník nebo prášky proti bolesti. Je milé, že mě Daisy doprovází, protože ochotně nese pytel na odpadky a kleště.

Její rodiče trvali na tom, že se každý den musí dostat na čerstvý vzduch. A já jsem v tom s nimi naprosto zajedno. Za svou skvělou kondici vděčím právě každodenním procházkám po pobřežní cestě v Ayrshiru. Vykonávám je bez ohledu na to, co si na mě skotské počasí vymyslí, ať už je to sníh, kroupy, nebo náledí. Eileen se mě od toho často snaží odradit („Paní McCreedyová, dneska je moc chladno!“), což mé odhodlání ještě víc posílí. Nicméně když se dnes vydám ven s Daisy, nejsou žádné dešťové srážky, jen šedé šeré nebe a na zemi leží pár bledých sněhových skvrn. Vyjdeme branou Ballahays a vydáme se po cestičce vedoucí na pobřeží. Lemují ji po obou stranách řady živého plotu, které záhy ustoupí planým keřům, kamenům vymletým vodou a pocitu volnosti.

Daisy brzy spatří svým orlím zrakem první položku na seznamu dnešních odpadků, pytlík od chipsů, který uvázl v kapradí. Popadne ho kleštěmi a s vítězoslavným pokřikem ho strčí do pytle.

Moře a obloha se rozplývají v stříbrné lázni. Výkřiky racků znějí jinak než obvykle a příroda je prodchnuta lednovým pocitem zvláštního napětí, jako by čekala, až všechno začne znovu růst. Udržuji své tempo a Daisy pobíhá kolem a sbírá další odpadky. Opuštěnou holínku, rozbitou skleněnou lahev, pokroucený kus plastu, který podle mě sloužil jako obal krmení pro zvířata, zmačkanou plechovku od Coly a kus oranžového lana.

Daisy baví používat kleště na odpadky a mě napadlo, že jí jedny koupím, až se bude vracet domů. Bude to přínosné nejen pro ni, ale i pro životní prostředí v Boltonu, který bezpochyby potřebuje pročistit mnohem důkladněji než cestička na útesech Ayrshiru. Je příjemné dívat se, jak si to dnes užívá. Když po určité době dojdeme zpátky do Ballahays, má jasnější oči a růžovější tváře.

Ve dveřích nás uvítá Eileen. Její bujné kudrnaté vlasy jsou neupravené, brada se jí chvěje, a když nám pomáhá z kabátů, cítím ve vzduchu nadšení. Po chvíli si navleče gumové rukavice a začne třídit odpadky na ty, které se dají recyklovat, a na ty, které přijdou do popelnice. Zvýšila jsem jí plat, protože kromě všeho ostatního, co pro mě dělá, je ochotna vykonávat i tuhle nepříjemnou práci.

S radostí zjistím, že na kuchyňském stole na nás čeká šálek čerstvě uvařeného Darjeelingu a vedle něj stojí hrnek horké čokolády. Když vezmu do ruky svůj čaj a Daisy popadne čokoládu, Eileen se napřímí a rázně založí ruce na prsou.

Tázavě se na ni zadívám. „Vidím, že nám chcete něco říct, Eileen. A já vás žádám, abyste přešla přímo k věci. Ulevte si, prosím.“

Na její tváři se rozline široký úsměv. „Našla jsem je,“ prohlásí.

2. kapitola – Veronica

Veze nás Eileen. Já jsem celkem schopna řídit, ale před třemi roky jsem to vzdala. Značně nekonkrétně jsem řekla doktorovi, že mé reakce jsou stejně pohotové jako předtím a že na dálku vidím víc než uspokojivě. Nicméně po drobném střetu mého Jaguáru s Vauxhallem jednoho velmi znaveného mladíka jsem dospěla k rozhodnutí, že se bez podobných mrzutostí obejdu.

Sníh, který napadl minulý týden, už roztál a den je plný jasně žlutých slunečních paprsků. Za okýnkem vozu plynou zelené skotské kopce a cáry oblohy a Daisy mlčky sedí na zadním sedadle (mám podezření, že na mobilu potají dovádí na „sociálních sítích“) a Eileen si při řízení pobrukuje a občas pronese poznámky typu „Krásný den na výlet“ a „Hezké obláčky, viďte?“.

Konečně projedeme křižovatku a zabočíme doleva přímo pod nízko visící cedulí s nápisem Lochnamorgy. Centrum mořského života.

„Veronico, musíme si udělat selfíčko s tučňáky!“ zahaleká Daisy, když zastavíme na konci parkoviště. „Ty nám uděláš selfíčko, že jo?“

„To je docela možné,“ ujistím ji a snažím se nedat najevo, že vůbec netuším, co přesně znamená „udělat selfíčko“. Jestli je to něco jako „udělat stojku“ nebo „udělat provaz“, nehodlám jí vyhovět, a navíc mi mé údy nic takového nedovolí.

Projdu s Eileen a s Daisy hlavním vchodem se skleněnými otáčecími dveřmi. Žena v recepci je rázná a stručná: „K akváriu rovně. Jděte na konec chodby s ukazateli k tuleňům, vydrám, mořským ptákům a tučňákům.“

Vydáme se podle ukazatelů spletí cestiček lemovaných informačními cedulemi s fakty o životě v moři, kterých si nevšímáme. A ignorujeme i hrozivě vypadající olihně, chobotnice, medúzy a další ochapadlené a šupinaté tvory v nádržích podél zdí. Všechny tři se zaměřujeme na cíl naší cesty. Daisy běží napřed a pak zase k nám a září jako nadšené štěně.

Nebudou tu tučňáci kroužkoví. Jsou zvyklí na antarktické klima a nebylo by správné držet je v teplejším prostředí. Ale budou tu jiné druhy, kterým nevadí mnohem mírnější podnebí.

Když dojdeme na místo, vidím zpočátku jen několik párů a rodiny s dovádějícími dětmi. Protlačíme se dopředu. Nacházíme se ve velkém prostoru se střechou z pletiva a s nepřirozeně modrým bazénem ve tvaru ledviny. Jednotlivé části jsou odděleny červenou páskou, za níž spatřím skupinu ptáků stojících mezi balvany, pískem a nízkými cihlovými jeskyňkami.

Eileen si razí cestu davy a vykřikuje: „Pardon! Promiňte!“ Snaží se najít dobré místo, kde můžeme stát a pozorovat. Daisy překypuje vzrušením a já se také rázně posunuji kupředu. Konečně je spatřím.

Tučňáci afričtí (nazývaní též tučňáci brýloví) mají černobílou hlavu, bílé břicho lemované černým pruhem a nad očima malé kousky růžové kůže. Když se k nim přiblížíme, většinou jen tak lelkují, ale někteří se vrhají do bazénu, aby se osvěžili. Jsou nesmírně atraktivní. Nicméně ještě víc nás uchvátí tučňáci žlutorozí s dlouhým hustým žlutým peřím trčícím tam, kde by měli mít uši. Tomuto druhu se někdy říká „makarony“. Vypadají bizarně, a zároveň vznešeně. Jsou nádherní.

„Pojmenovali je podle makaronů?“ zeptá se Daisy.

„To by mě taky zajímalo,“ kývne Eileen.

„Protože mají péra, která tak trochu vypadají,“ přikývne Daisy.

Nezní to moc pravděpodobně, ale ani jedna z nás neví, jak to vlastně je. Pozorujeme dva tučňáky, kteří stojí na kameni a dlouhými zobáky trčícími ze zářícího peří se navzájem upravují. Když skončí, seskočí jeden na zem. Jakmile si všimne, že má publikum, přikolébá se k nám a hledí na nás jedním okem a pak druhým a jeho žlutá chocholka se mírně vlní ve svěžím vánku. Potom zvedne zobák k nebi, kývá hlavou ze strany na stranu a předvádí sérii pohybů připomínající tanec.

„Hele, koukněte na něj!“ zvolá Daisy. Málokdy jsem viděla tak nadšené dítě.

Tučňák si chvíli čechrá peří a potom otevře zobák a vydá hlasitý zvuk znějící jako troubení.

Začnou mě pálit oči. Přes sedmdesát let jsem nedovolila sama sobě plakat, protože kdosi kdysi řekl, že je to známka slabosti. Už tomu nevěřím, ale pořád je mi nepříjemné projevovat na veřejnosti své emoce. Ale poslední dobou mi vytrysknou slzy překvapivě často a nic s tím nenadělám.

„Tady máte, paní McCreedyová. Vemte si ho,“ praví Eileen. Přestože mám v kabelce čerstvě vypraný kapesník, přijmu vděčně ten její papírový.

„Jsi v pohodě, Veronico?“ zeptá se Daisy a vzhlédne ke mně, aby zjistila, jak se tvářím.

„Problém s nosní dutinou. Občas mě zlobí,“ řeknu úsečně.

Tihle tučňáci nejsou jako mí kroužkoví přátelé, ale mají stejné vlastnosti a vyzařuje z nich stejná sebejistota a nadšení. Náš přátelský makarony znovu zatroubí.

„Říkáme mu Mac,“ praví ošetřovatelka tučňáků, která k nám náhle přistoupí. Je mladá, sebevědomá a má nezbedný culík. „Staráme se o něj od narození,“ dodá.

Dívám se na ni, na tučňáka a pak zase na ni. „Takže jste ho krmili injekční stříkačkou a dávali mu pečlivě vyváženou stravu z tekutého krilu a tuňáka?“

Vytřeští oči. Tváří se, jako by zvažovala, co by mi měla odpovědět. „Ehmm… no, já osobně jsem ho ne…“

„Tohle je Veronica McCreedyová,“ skočí jí do řeči Daisy. „Byla na Antarktidě a zachránila malého tučňáka Pipa a pak byla nemocná a Pip zachránil ji! A…“ Daisy se nadechne, „má stejné přátele jako Robert Saddlebow.“

„Ten Robert Saddlebow,“ dodá Eileen.

„Sir Robert Saddlebow,“ zdůrazním.

Musím přiznat, že si docela užívám obdiv své chráněnky.

„Tvoje babička je úžasná žena,“ řekne ošetřovatelka tučňáků, která zjevně nevěří jedinému slovu, jež Daisy pronesla. Napadne mě, jestli bych neměla uvést na pravou míru tu „babičku“, ale pak usoudím, že je to jedno. Většina mé pozornosti je zaměřena na tučňáky, kteří jsou naprosto báječní.

„Můžu ho nakrmit?“ zeptá se horlivá Daisy. „Teď ne. Doba krmení bude za dvacet minut.“ Ošetřovatelce se ulevilo, že má zase pevnou půdu pod nohama. Skloní se k Daisy a promlouvá k ní tónem starší sestry. „Můžeš se dívat, jak si vychutnávají oběd. Vlastně mi můžeš pomáhat a dát jim pár ryb.“

Cítím, že mám unavené nohy. Daisy a Eileen vyrazily kupředu, aby našly tuleně a vydry, a já zamířím do kavárny. Koupím si kousek třešňového koláče a šálek Darjeelingu. Alespoň tvrdí, že je to Darjeeling (zřejmě proto, aby ospravedlnili přemrštěnou cenu), ovšem jeho kvalita je naprosto neuspokojivá. Ale já nejsem ta, která si stěžuje.

Uvelebím se u stolu u okna a hledím ven na kousíček moře, který je vidět za rohem budovy. Navštívila jsem makarony a africké tučňáky, a tak je nejspíš nevyhnutelné, že se moje mysl neustále navrací zpátky na Antarktidu do kolonie tučňáků a k mé přítelkyni Terry a k mému vnuku Patrickovi. Investovala jsem do výzkumného projektu na Locket Islandu jak obrazně, tak doslovně, protože jsem zařídila, aby tam každý měsíc odcházela určitá suma, hlavně proto, že Patrick je teď součástí týmu.

Terry a Patrick jsou spolu už rok. Terry je samozřejmě ve skutečnosti Teresa a stoprocentní žena, přestože jí chybí make-up a nemá vlastně žádný účes a nijak se nepředvádí. Na rozdíl od sira Roberta se nejspíš nikdy nestane televizní hvězdou, ale stejně jako on patří mezi pár lidí na této planetě, kteří si získali můj respekt.

Někdo by možná řekl, že Patrick si Terry nezaslouží, a v jisté době bych s tím souhlasila. Patrick je jako kaviár. Ne proto, že připomíná lahodnou delikatesu (přesně naopak!), ale proto, že mu prostě musíte přijít na chuť. Když jsem se s ním poprvé setkala, což bylo před pouhými osmnácti měsíci, okamžitě jsem vůči němu cítila nechuť. Se svým zanedbaným zjevem, nevybranými způsoby a zjevnou nevyzrálostí neodpovídající osmadvacetiletému mladíkovi zůstává dál značně nepravděpodobným kandidátem na mé citové výlevy. Nepatřím mezi ty, kteří snadno dávají najevo svou lásku, a pouhé pokrevní pouto nestačí. Ale poznala jsem Patrickovu milejší stránku. Viděla jsem, jak se stará o druhé. Viděla jsem, jak zbožňuje Terry. A viděla jsem, jak miluje tučňáky.

Moje ruka vyletí samovolně ke krku a já přejíždím prsty po jemném řetízku, na němž visí medailonek, který pořád nosím pod šaty. Daisy ho jednou zahlédla a zeptala se, co to je, a tak jsem ho vyndala a ukázala jí ho. Byla jím nadšena a moc se jí líbilo, že mám ozdobu obsahující drobnosti osobní hodnoty. Ale neotevřela jsem ho. Na rozdíl od Terry nezvládám moc dobře umění empatie, ale dokážu rozpoznat různé aspekty lidské povahy. Zjistila jsem, že je užitečné mít v zásobě pár věcí, jimiž se Daisy dá ovládat, pokud se mírně vymkne kontrole, například věty: „Jestli si okamžitě nepůjdeš sednout ke stolu, Daisy, neukážu ti, co je v mém medailonku“ nebo „Jestli nevrátíš tu rtěnku, Daisy, zůstane pro tebe medailonek navždycky zavřenou knihou“. Moje malá lest funguje skvěle, protože Daisy se vyznačuje nenasytnou zvědavostí.

Popíjím čaj a ubrouskem sbírám drobky koláče z klína. Zadívám se ke dveřím kavárny a vidím, že Daisy vleče za ruku Eileen, která mě jde vyzvednout. Pak se všechny tři vrátíme k tučňákům. Jejich ošetřovatelka s dlouhým culíkem drží modrý umělohmotný kbelík, z něhož hází davu tučňáků bezvládné ryby. Ty se tváří překvapeně a mrtvě, zatímco nadšení tučňáků je doslova úchvatné. Poskakují, chytají ryby lačnými zobáky a hlasitě vyžadují další.

Daisy dostane kbelík. S výrazem, v němž se mísí nechuť s nadšením, z něj vyndá rybu, chvíli na ni zírá a pak ji hodí po tučňákovi s takovou razancí, že mám strach, že ho skolí na zem jako kuželku. Zjevně se jí hodně uleví, když jí pak jako vždy praktická Eileen utře ruce vlhčeným ubrouskem.

Většina lidských pozorovatelů fotí.

„Je čas na naše selfíčko, Veronico. Na naše selfíčko s tučňáky!“ vykřikne Daisy. „Abych mohla Noahovi dokázat, že ve Skotsku jsou tučňáci.“

Natáhne ruku s mobilem a chystá se nás vyfotit, ale (protože nemá dost dlouhou paži) nedokáže zachytit všechno, co by chtěla. Eileen převezme telefon a Daisy ji přinutí udělat stovky fotografií nás dvou s přátelským tučňákem Macem. Jsem ráda, že jsem si cestou z kavárny přetřela ústa rtěnkou a že jsem si vzala elegantní kabelku s kostkovaným vzorem stejné červené barvy. Dávám si pozor, aby byla mimo dosah Macova zobáku. O jednu z mých kabelek mě už nedávno připravila tučňáčí zvědavost, a to úplně stačilo.

Během zpáteční cesty nám Daisy řekne, že si na internetu našla tučňáky makarony. Udivilo mě, že navzdory mým očekáváním objevila pár zajímavých informací. Ti ptáci byli zjevně pojmenováni po švihácích z osmnáctého století, kteří často nosili na klobouku zdobné třapce a říkalo se jim „makarony“.

„Jako v písničce Yankee Doodle!“ zvolá Eileen a v jejím hlase je slyšet radostné prozření. „Znáš ji, Daisy?“

Daisy ji nezná a Eileen trvá na tom, že se ji musí naučit.

„Yankee Doodle do města jel

a s ním jeho pony,

za čepicí péro měl

a byl jak makarony.“

Po celou cestu domů mi do uší buší jeden ječivý hlas a jeden hlubší nemelodicky zpívající onu hlubokomyslnou píseň. Za běžných okolností by pro mě byly takové zvuky nesnesitelné, ale dnes, z důvodů, které nedokážu přesně určit, mi přinejmenším nevadí.

3. kapitola – Patrick

Locket Island, Jižní Shetlandy, Antarktida

Sluneční paprsky dopadají na mokrou skálu, všechny pukliny v zemi jsou plné hebkých sněhových vloček a já hledím na akry a akry tučňáků. Do nosu mi proniká ostrý pach ryb a guána. Mé uši nestačí vnímat klevetění, skřehotání, troubení a štěbetání. Všude kolem mě jsou roztomilí podsadití ptáci kolébající se po oblázcích a ledu. Nade mnou plují velké bílé mraky. V dálce vidím pás modravých vrcholů hor a ledovce. Je to jeden z okamžiků, kdy mi to dochází.

Žiju tady, já tu sakra žiju, na tomhle malém ostrově u Antarktického poloostrova, a společnost mi dělají tuleni, albatrosové, chaluhy velké a rackové… plus tři další lidské bytosti. A pět tisíc tučňáků kroužkových. Nikdy by mě nenapadlo, že z profesního hlediska skončím u počítání tučňáků. Ale zároveň by mě nikdy nenapadlo, že najdu bohatou excentrickou babičku, která je jimi doslova posedlá.

Uplynul jeden rok a já si úplně zvykl na životní styl na Locket Islandu. Bolton mi ani trochu nechybí. No, možná mi chybí Gav a prodejna jízdních kol a telka a čerstvá zelenina, ale to je asi tak všechno. Je úžasné, jak rychle se tahle divočina stala mým světem. A v tuhle vzácnou chvíli mi chybí jedno jediné: Terry. Je příšerně otravné, že musíme pracovat v různých částech kolonie. Když jsme pracovali spolu, bylo to mnohem lepší, dokonce i kdyby to neznamenalo, že jsme se občas zabývali něčím jiným…

Terry pořád opakuje, že bych měl víc odpočívat. „Nemusíme se neustále držet za ruku, abychom dokázali, že se milujeme, nebo snad ano?“ řekla mi nedávno, když jsem se začal chovat dost majetnicky. Ale copak je možné nedávat najevo vášeň? Kdybych mohl, chtěl bych s ní strávit každý okamžik dne. Ne že bych si stěžoval. Je až neuvěřitelné, že ona chce trávit čas s takovým budižkničemu, jako jsem já.

Dívám se na hodinky. Tři hodiny jsem počítal a vážil tučňáky.

„Za to si zasloužím aspoň pusu,“ zamumlám.

V tu chvíli se na mě drze zadívá malý tučňák s očima jako korálky a břichem nadutým pocitem důležitosti.

„Ne, já nemyslím od tebe, kámo,“ řeknu mu.

Do návratu na základnu mi zbývá ještě celá hodina. Napadlo mě, že půjdu najít Terry a doprovodím ji zpátky na oběd. Vytáhnu vysílačku, ale pak si to rozmyslím a zase ji zastrčím za pásek. Přibližně vím, kde se nachází, a bude mnohem zábavnější, když ji překvapím.

Vydám se po cestě mezi skalami a suťovým svahem a co nejrychleji zamířím ke svahu. Dnešní teplota je pouhých 3,5 stupně Celsia, ale já mám na sobě spoustu vrstev a při výstupu na kopec je mi docela teplo. Sundám si parku a strčím ji pod paži. Když jsem nahoře, zastavím se a chvíli hlasitě oddychuji. Mám odtud dobrý výhled na hory a na vzdálené jezero, které je modrobílé a krásně ladí s oblohou. Ostrov dostal své jméno kvůli oválnému tvaru a na mapě vypadá jako medailon. Půlkruhové jezero na severním okraji připomíná díru, jíž by se dal protáhnout řetízek. V dáli vidím oceán, který jasně září a je posetý bílými kusy ledovců.

Část tučňáčí kolonie patřící Terry je dole na druhé straně. Mezi tisíci černobílých teček, jež jsou tučňáci, rozpoznám jeden barevný puntík. Oranžovou bundu Terry. Zamířím k ní a opatrně obcházím hnízda z kamínků. Je tu spousta mláďat. Teď už jsou dost velká a hodně aktivní, takže musím dávat dobrý pozor, kam šlapu. Dospělí mají pečlivě uhlazené peří a vypadají, jako by na sobě měli lesklé fraky a bílé naškrobené košile, ale děti jsou tmavošedé a dost neupravené. Vejdou se na dlaň, a když je držíte, cítíte jejich hebkost a měkkost. Ale já je nezvedám. Pravidla jsou pravidla. Než jim naroste peří, některá mláďata zvážíme, ale jinak dodržujeme taktiku „nedotknutelnosti“. Ani dospělí se nedají moc zvládat, když je vážíme nebo jim dáváme identifikační štítky, takže je třeba používat speciální techniku. A já mohu s hrdostí říct, že už jsem zcela zkušený krotitel tučňáků.

Maminky a tatínkové nesmírně tvrdě pracují, aby nakrmili svá mláďata, a střídavě o ně pečují a běhají k moři a zase zpátky. Když se vrátí, jsou nacpaní krilem, který vyvrhnou ze svého zobáku do zobáčku mláděte. Tučňáčí řeč je pro mě naprostou záhadou, ale dospělí a děti dobře rozpoznávají volání druhých. Je neuvěřitelné, že v hlasitém štěbetání a klábosení slyší hlasy svých blízkých.

Bodne mě u srdce, když vidím tu rodičovskou lásku… nesmírnou oddanost a odhodlání. Bylo by krásné zažít něco takového, když jsem vyrůstal. Ti prckové vůbec netuší, jaké mají štěstí.

Ale dost bylo sebelítosti.

Přímo přede mnou je Terry a vypadá tak, jak může vypadat jenom Terry. Je stoprocentně ponořená do obrovského moře tučňáků. Moje srdce zajásá, když se otočí a zamává. Plavé vlasy jí září ve slunci, a když se vydá ke mně, krouží opatrně kolem hnízd.

„Patricku!“ zavolá hodně nahlas, abych ji slyšel přes rámusící tučňáky. „Je nějaký problém?“

Divoce zavrtím hlavou. „Ne, není. Copak muž nemůže občas zajít za svou dívkou?“

Vkráčí mi do náruče a já ji pevně obejmu. Dáme si dlouhou lahodnou pusu a já jí přitom málem shodím brýle.

„Proč jsi nepoužil vysílačku?“ zeptá se, když se zhluboka nadechne. Máme si navzájem dávat vědět, kde se nacházíme na ostrově, kdyby se náhodou něco stalo.

„To musím hlásit celému světu, že mám náladu na lásku?“

„Ne celému světu,“ opáčí. „Jenom mně a Dietrichovi a Mikeovi.“

„Dietrich a Mike to nechápou.“

Trochu se zamračí. Přejedu jí prsty po obočí, abych uhladil zachmuřené vrásky. „Buď v klidu. Neuklouzl jsem a nezlomil si páteř, OK?“

„Jo, ale…“

„Překonal jsem strašlivá nebezpečí, jen abych sem přišel a viděl tě. Led, sníh, skály, tuleně… tučňáky. Co kdybys se mnou dneska šla na bezva rande?“

Neubrání se svému neuvěřitelně nádhernému úsměvu. „Máš na mysli určité místo?“

„No, myslím, že nejlepší bude nedaleká výzkumná stanice, která sice není ve zcela dokonalém stavu, ale mají tam párky v listovém těstě, které stačí vyndat z ledničky a dát do trouby.“

„Já ti dám párky!“ prohlásí hraně káravým tónem a odstrčí mě.

„Kéž by.“

Nedovolí, abychom odešli, dokud neprozkoumá dalších patnáct minut tučňáky, a tak jí radši pomůžu.

Provádíme tu drobnější práci, ne tak rozsáhlou jako obří antarktické stanice, které se věnují mořské biologii, oceánografii a meteorologii. Naší specialitou jsou tučňáci (a věřte mi, že pět tisíc kusů není na tučňáčí kolonii příliš – některé mají přes třicet tisíc). A přesto ani my čtyři nestačíme, což vede Terry k tomu, že se snaží udělat co nejvíc práce. Kromě vedení projektu píše blogy, které informují veřejnost na celém světě o našich výsledcích. Vloni se v nich hodně zmiňovala o babičce V, což získalo u fanoušků velký ohlas. Dietrich je z nás nejstarší a nejkvalifikovanější. Celý život studuje ptáky a říká, že je „tučňákolog“. Mike má hodně zkušeností s biochemií a analyzuje krev, kosti a výkaly, aby získal víc informací o stravě a o zdraví tučňáků. Všichni děláme úmornou práci. Pořád dokola monitorujeme tučňáky, počítáme je, vážíme je a dáváme jim identifikační štítky. Fakta a čísla jsou základem toho, co děláme. Odhalují nám spoustu věcí o zdraví celého ekosystému. A počty tučňáků v současné době varovně kolísají.

„Vadí ti mít přítelkyni, která je tvoje šéfová?“ zeptá se Terry, když spolu konečně stoupáme po svahu.

„Jestli to nevadí tobě, tak mi to taky nevadí,“ řeknu. Nikdy se nechová povýšeně. Ve skutečnosti je nejméně šéfovská šéfka, kterou jsem kdy poznal.

„Ale bylo by milé, kdybych o tobě věděl trochu víc,“ dodám a otočím se k ní. Doufám, že to zase nezní moc majetnicky.

„Tak moment. Ty o mně ještě něco nevíš, Patricku?“

Spiklenecky se zasmějeme.

Když dorazíme nahoru, vrátí se k tématu, které jí zjevně vrtá hlavou. „No tak, přiznej to. Byl bys radši… Když ti říkám, co máš dělat, určitě bys byl radši, kdybych na sobě měla sexy šaty nebo hodně svůdnou policejní uniformu.“

„Ani náhodou. Mně víc vyhovují bundy, vlněné svetry a termální nátělníky.“

Když dorazíme na základnu, Dietrich a Mike už tam jsou. Vejdeme dovnitř a oba se významně usmějí, Dietrich vlídně a Mike trochu nabručeně. Předpokládají, že jsme trávili víc času muckáním než počítáním tučňáků. Na stole už leží párky v listovém těstě vedle hromady hrášku a pečených bramborových lupínků.

„Pusťte se do toho,“ řekne Dietrich svou dokonalou angličtinou.

Pustíme se do toho.

„Máme nějaký problém s vodou,“ poznamená Mike a vyčítavě se na mě zadívá, jako pokaždé, když selžou přístroje nebo instalace.

„Jasně, kámo, určitě to bude zase ta reverzní osmóza. Pak se na to kouknu.“

Přístroj na bázi reverzní osmózy se používá k čištění mořské vody a odstraňuje z ní sůl a další chemické a biologické nečistoty, aby se dala pít. Je skvělou náhražkou vody v lahvích… pokud funguje. Výzkumné centrum je dost zchátralé a často se něco porouchá. Bylo postaveno před mnoha lety pro pět vědců, ale kvůli nedostatku peněz ztrácí na důležitosti a nebýt babičky, úplně by zaniklo. Terry, Dietrich a Mike jsou zkušení vědci zabývající se životním prostředím a já jsem pouhý skromný technický magor, což znamená, že jako jediný dokážu věci opravit.

„Viděla jsi dnes Pipa?“ zeptá se Dietrich a kousne do brambůrku.

Terry smutně zavrtí hlavou. „Dneska ne.“

Pip je náš oblíbený zachráněný tučňák. Všichni se snažíme nedávat moc najevo své city, ale když poznáte radosti, které nabízí postavička s kolébavou chůzí, neubráníte se projevům něžnosti.

Po večeři si všimnu, že Dietrich si tře dlaní zarostlou hruď, což dělává, když je nervózní.

„Můžeme si chvíli promluvit, Terry?“ zeptá se tiše.

„Samozřejmě.“

Odejdou do laboratoře. Mike a já, oba plni zvědavosti, zamíříme do kuchyně uvařit kafe.

„Ještě silnější,“ prohlásí Mike a přidá do hrnku další lžičku. „Musím zůstat vzhůru.“

Trpí nespavostí a dobrou polovinu noci tráví přecházením po centru, což je možná jeden z důvodů té jeho věčné nevrlosti.

„Co jí podle tebe Dietrich chce?“ zeptám se.

Pokrčí rameny a netrpělivě poklepe na konvici. „Doufám, že ji zbytečně netrápí. Nezaslouží si to.“

Když se oba vrátí, vidím, že Dietrichovi se zjevně ulevilo, ale Terry se mračí a kouše se do horního rtu.

„Jdu ven!“ oznámí nám a začne se obouvat.

Zamávám na ni hrnkem. „Nezůstaneš na kafe?“

„Ne. Mám moc práce,“ odpoví a vyrazí ze dveří tak rychle, že ji skoro neslyším.

Otočím se k těm dvěma. „Je na mě naštvaná, nebo co je?“

„Určitě není,“ odpoví rázně Mike. „Máš bohatou babičku, která udržuje v chodu náš výzkum.“

„Já… hm, jo, to je pravda.“

Co nejrychleji vypiju kávu a v duchu si říkám, jestli se mám pokusit dohnat Terry. Ale slova Mikea mi pořád dokola znějí v hlavě a pronikají do všech koutů lebky. Snáší mě Terry jen kvůli dotacím od babičky? Jasně, Mike miluje jízlivé poznámky, ale stejně se nemůžu ubránit dojmu, že na tom, co řekl, může být špetka pravdy.

4. kapitola – Terry

Locket Island

Doufám, že jsem nebyla k Patrickovi moc strohá. Potřebuju si vyčistit hlavu. Vyrazila jsem z výzkumného centra a teď se ženu nahoru po svahu pokrytém sněhem, mávám rukama, nasávám čerstvý vzduch a snažím se uvolnit. Jsem vystresovaná po rozhovoru s Dietrichem. Nemohla jsem odmítnout jeho žádost, ale nejsem si jistá, jak to budeme zvládat. Musím přeorganizovat spoustu věcí.

Chudák Dietrich. Vím, že by mě nežádal, kdyby to nebylo důležité. Když mě vedl do laboratoře, aby nás ostatní neslyšeli, viděla jsem v jeho očích upřímnou starostlivost. Potom ztěžka usedl na židli vedle mikroskopu.

„Terry,“ začal vážně. „Vyvstala jistá situace.“

Nervózně si popotáhl knír. Z výrazu jeho obličeje jsem vytušila, že nemá dobré zprávy.

„Tak už mluv, Diete.“

„Moje žena půjde příští měsíc na operaci. Není to nic moc vážného, ale bude pár dní v nemocnici a pak chvíli potrvá, než se zotaví. Mohl bych se vrátit do Rakouska, abych se postaral o ni a o děti? Odjel bych za dva týdny.“

I ve čtyřech máme co dělat, abychom všechno zvládali.

„Samozřejmě musíš odjet,“ ujistila jsem ho. „Rodina je na prvním místě.“

„Vrátil bych se hned, jak to půjde, ale vím, že to pro vás bude velký nápor. Jsi si jistá, že by to šlo?“

Rázně jsem kývla a povzbudivě se na něj usmála. „Naprosto.“

„Děkuji. Bude vám moc vděčná. A já taky.“

Bylo od něj hezké, že se mě zeptal, místo aby mi to prostě jen oznámil. Až do loňského roku byl šéf a svou pozici mi předal hlavně proto, aby mohl trávit víc času se svou rodinou. Ale načasování je špatné. Vrcholí období rozmnožování tučňáků a my máme tolik práce, že ji jen tak tak zvládáme.

„Je dobré, že je tu teď s námi Patrick,“ řekl Dietrich a pak zvedl zkumavku, zadíval se na její šedivý obsah (na vzorek částečně stráveného krilu z žaludku tučňáka) a zase ji položil na stůl. „Naučil se všechno hodně rychle, viď?“

Musela jsem souhlasit.

Dietrich se rozzářil. „Což znamená, že měl skvělou učitelku.“

Skromně jsem zakašlala.

„Myslíš, že je tady šťastný?“ zeptala jsem se.

„Proč by nebyl, když tu má hory, ledovce, úžasná zvířata a půvabnou přítelkyni?“

Bylo to od něj milé, ale občas mám o Patricka starost. Musel se adaptovat příliš rychle a zdejší život je úplně jiný než v Boltonu.

Měla jsem nepříjemný pocit, že jsem utekla a nechala ho, aby se málem zalkl kávou. Ale pokud teď pokročím se shromažďováním faktů o tučňácích, nebude to takový nápor, až Dietrich odejde. Nechala jsem ho, aby sám sdělil tu novinu Mikeovi a Patrickovi. Jsem si jistá, že oba pochopí, že v nadcházejících týdnech budeme mít víc práce.

Byla jsem natolik ponořena do myšlenek, že jsem téměř nevnímala okolí. Už jsem došla na vrchol kopce. Hledím na vrstvy sněhu vytvářející na hřebenech vzdálených hor zvláštní vrásky. Když přivřu oči, vidím na nich tváře připomínající tajuplné umělecké dílo vytvořené přírodními konturami země. Nade mnou krouží vysoko na obloze trio racků. Jejich křídla vypadají jako písmena V rýsující se na přízračně bělostných mracích.

V mysli mi hlodá cosi neidentifikovatelného. Snažím se soustředit. Má to něco společného s Patrickem. Většinou bývá veselý a plný nadšení, ale občas, když myslí, že se nedívám, spatřím na jeho tváři nepřítomný výraz. A cítím, že se pod povrchem skrývá smutek.

Vím, že má nevyřešené vztahy se svou rodinou. Vybavuji si jeho pohled, když jsme si nedávno povídali a já si stěžovala na své rodiče. „Myslí si, že jsem úplně praštěná, když žiju tady,“ reptala jsem. „Byli by radši, kdybych se usadila v Hertfordshiru a měla normální práci, hypotéku a dost peněz na kontě. Ale mně je teprve dvacet šest a ani trochu netoužím po nějakém děsivém ‚usazení‘. Oni mě prostě vůbec nechápou.“

„Ale aspoň máš rodiče,“ opáčil zachmuřeně.

Uvědomila jsem si, jak jsem byla bezohledná. Snažila jsem se ho povzbudit něčím pozitivním.

„A ty máš úžasnou babičku,“ řekla jsem mu. „Na světě není moc takových Veronic.“ Pak jsem naprosto přihlouple pokračovala, jako bych mu chtěla dokázat, že jsem taky měla smůlu. Dodala jsem: „Moje babička byla stará už v padesáti pěti letech a v šedesáti úplně přestala chodit ven a o dva roky později zemřela.“

„Babička V je určitě bezva,“ připustil. „Ale rodiče jsou moc důležití.“

Povídali jsme si dál, ale já měla pořád pocit, že cosi potlačuje. Temnou sílu, která se dusí pod povrchem a zoufale se snaží dostat ven.

5. kapitola – Veronica

Ballahays

Když jsme se dnes vrátily do Ballahays z obvyklé ranní procházky spojené se sbíráním odpadků, byla jsem rozhodnuta odpočívat v horizontální pozici. Proto jsem řekla Eileen, ať se na chvíli postará o Daisy. Ale došla jsem jen do haly a náhle vidím, že Eileen vyrazila z kuchyně. A zavřela za sebou dveře.

„Paní McCreedyová, můžeme jít na chviličku do salonku?“ zahučí mi do ucha.

„Jde o Daisy?“

„Ta je celá šťastná, že se může dívat na pokémony.“

„Tak dobře. Ale budu potřebovat šálek čaje.“

„Samozřejmě. To budete,“ zamumlá. Znovu zmizí v kuchyni a já se vydám do salonku a v duchu si říkám, co se asi děje.

Za pár okamžiků se objeví s šálkem čaje v ruce.

„V čem je problém, Eileen?“

„Přišel vám e-mail. Od…“ S posvátnou úctou mírně ztlumí hlas. „Od Roberta Saddlebowa.“

„Aha, od mého dobrého přítele, sira Roberta,“ opáčím hlasitě. Možná se trochu předvádím.

„A ještě jeden z Locket Islandu. Od vašeho vnuka, od Patricka…“

„Já vím, jak se jmenuje, díky, Eileen.“

„Oba jsem vytiskla. Tady jsou.“ Zamává na mě kusy papíru a já je popadnu. Zadívám se na krb, na komodu a na stolek, ale hledám marně. Nikde nevidím své brýle. Stává se to často a je to nesmírně únavné. Kéž by mi lidé pořád nepřendávali věci na jiné místo.

„Paní McCreedyová, omlouvám se, ale neodolala jsem a podívala se na ně,“ přizná se Eileen ohledně zpráv. Je to naprosto normální a mně je zcela jasné, že čte veškerou korespondenci, která mi přijde e-mailem. Prostě se tomu nedokáže ubránit.

„Mám vám je přečíst nahlas?“ zeptá se a je vidět, jak moc po tom touží.

„Pusťte se do toho.“

„Asi byste si měla sednout, paní McCreedyová.“

Usadím se do křesla z dob královny Anny a trochu znejistím. Eileen je zjevně ve stavu extrémního vzrušení, protože když si ode mě bere zpátky papíry, třesou se jí ruce.

„Nejdřív vám přečtu ten od sira Roberta, ano?“

„Jak chcete, Eileen.“

„Má drahá Veronico,“ začne. Ta slova mě trochu zahřejí u srdce. Je to už mnoho let, kdy mi někdo poslal dopis s tímto oslovením. Vezmete-li v úvahu, že jsem se se sirem Robertem seznámila teprve před pár týdny!

„Doufám, že vám nevadí, že vznáším svou zvláštní žádost formou e-mailu. Chtěl jsem sepsat hlavní fakta a poslat vám je co nejrychleji. Přejdu rovnou k věci. Když jsme se setkali o Vánocích, zmínil jsem se o tom, že zanedlouho vyrazím do Austrálie a na Falklandské ostrovy natáčet nový dokument o životě mořských ptáků.“

Eileen vzhlédne, podívá se na mě a zeširoka se usměje.

„Buďte tak hodná a čtěte dál, Eileen.“

Vyhoví mi. „Vedl jsem s producenty mnoho diskusí o tom, jak učinit pořad ještě přitažlivější pro diváky. Rozhodli jsme se, že jednou z možností je klást důraz na tučňáky, protože jsou to úžasní ptáci. Nicméně, jak sama dobře víte, v nedávných letech jsem natočil dokumentární pořad nazvaný Neutěšená situace tučňáků a teď se usilovně snažíme podívat se na ně z jiného úhlu.“